Слобідська Україна - История и исторические личности реферат
![](/file/c17a668ccb7333e986a5a.jpg)
Вимушенний компроміс щодо залюднення прикордоння. Українська колонізації кінця XV - початку XVII ст. Стосунки прикордонних тубільних еліт з імперським центром. Історія заселення Дикого поля. Міста зі слобідськими осадчими. Заснування міста Острогозька.
посмотреть текст работы
скачать работу можно здесь
полная информация о работе
весь список подобных работ
Нужна помощь с учёбой? Наши эксперты готовы помочь!
Нажимая на кнопку, вы соглашаетесь с
политикой обработки персональных данных
Студенты, аспиранты, молодые ученые, использующие базу знаний в своей учебе и работе, будут вам очень благодарны.
Якщо уважно подивитися на історію України від давнини до кінця XVIII ст., то можна сміливо стверджувати: ця історія тісно пов'язана з колонізаційними процесами. Ось могутня основа країни від Сяну по Десну; звідси вирушає людність у путь на оселення нових земель, степових угідь і сюди повертається, відтиснута морем кочового світу. Останній вагомий такий відступ стався в XIII-XIV ст., під час занепаду державних утворень, які опікувалися залюдненням просторів, після великого вторгнення татар у причорноморські степи, після нищівних поразок русько-українських князів, а потім - великого князя литовського Вітовта на Ворсклі 1399 р. Уцілілий рільник, забравши родину та знаряддя праці, сховався за щільні ліси.Величезна територія прикордоння протягом тисячоліть була сценою значних колонізаційних потуг, затятої конкуренції між кочовим і осілим способами життя, між землеробом і скотарем. На цій сцені виробилося велике поєднання рільництва і тваринництва, сезонного промислу й відчуття вольниці. Осілий землероб із Селами й містами опановує простір лісостепу та вторгається ген далі в степ, відтискуючи кочовища до понизь великих річок, у бік пустель, прямуючи до моря. Та за кілька століть кочовий світ, немов і набирались снаги від своїх одвічних джерел, змітає й Витісняє ту колонізацію, залишаючи для випасання своїх Коней румовища «неприступних» твердинь і спалених селянських хиж. Оця повторюваність історії, могили й пам'ятки археологічних культур, одвічний змаг і найродючіші ґрунти, угноєні тисячами загиблих у боротьбі, - ось вона, велич української історії. І бодай уявну крапку в цьому процесі поставлено лише в другій половині XVIII ст. під час залюднення південних українських стенів, виходу до берегів Чорного й Азовського морів, приборкання й «оселення» кочового світу.Залюднення Слобожанщини - це лише один із сюжетів української колонізації. Цей процес не може не захоплювати. Запустіла територія від Сейму до Дону протягом століття перетворилася па край із містами й селами, пасіками та млинами, монастирями й церквами, стала втіленням наприкінці XVIII ст. затишку та простоти.
Насправді Україна не є винятком у шерезі країн, для яких колонізація була важливим чинником. Континентальна колонізація, тобто просування суходолом, була характерною рисою історії, наприклад, і німецьких земель від давнини й аж до XVII ст., коли німці «вогнем і мечем» остаточно опанували територію Прусії. Брак ґрунтів та особливості економічних процесів змушували західноєвропейських мандрівників шукати нові землі й переселятися за океан, де в борі іі з тубільцями виникали нові культури колонізаторів - чого варті демократична Америка, приваблива для проживання Австралія, суперечлива Південно-Африканська Республіка. У «неісходимій» Росії колонізаційний процес триває, здається, й понині, а великий простір Сибіру досі є складною й слабкою ланкою імперії; завдяки ж ресурсам цієї ланки існує вся західна частина Росії. Одне можна сказати напевно: кінець XV - XVIII ст. - час великої колонізації та переселень, вторгнення Європи в усі закутки світу.
Отже, у XIII-XIV століттях кочовий світ уже вкотре відтиснув землеробське населення Подніпров'я далеко на північ, на Чернігівщину, Київщину, Полісся; окремим форпостом ви-ступало Поділля, яке стрімко залюднювалося. Великий простір від понизь Дону, Дніпра, Бугу ледь не до стародавніх Путивля, Чернігова, Києва виявлявся майже безлюдним і не контрольованим жодною державою. Саме ці терени поступово почала опановувати нова стихія. Саме на цьому просторі іі виникло козацтво. Але вже на початку XVI ст. Велике князівство Литовське, а потому й Московська держава починають повільний наступ на «дикі поля», прагнучи підкорити прикордоння, контролювати, ставити собі на службу тамтешнє населення.В Європі ж поразка хрестових походів, поява нової істотної загрози від Османської імперії надовго перетнули шлях колонізаційним, загарбницьким виправам на Схід. Європейські авантюристи почали шукати інакші шляхи, в обхід небезпечного мусульманського світу, через океан. Так у колонізаційних рухах виникали нові імперії, завданням яких ставали контроль і експлуатація колоній.
Спроби загравати з прикордонням, остаточно підпорядкувати його, контролювати колонізаційні потоки були заскладними для цих нових імперій. Московська держава отримала Смуту - великі рухи й перевороти початку XVII ст., від якої заледве оклигала, обережніше потому обходячись з козацьким та служилим прикордонням. У свою чергу, Річ Посполита після перемог над козацтвом у 30-х рр. і після десятилітгя «золотого спокою» була виснажена козацькою революцією під проводом Богдана Хмельницького й теж ледь уціліла під час Потопу. Прагнення англійської метрополії ширше контролювати заморські колонії в Північній Америці теж урешті призвело до«Бостонського чаювання» та Декларації незалежності нового державного об'єднання - Сполучених Штатів Америки.Умови залюднення нових територій, стосунки прикордонних тубільних еліт з імперським центром, часто зовсім і інакшим за мовою та звичаєм, давно перебувають під пильною увагою істориків. Завдяки вивченню цих складних процесів ми можемо пояснити багато що з нашого сьогодення, зрозуміти причини тих чи інших явищ, скласти більш-менш повну картину минулого. Слобожанщина виявилася тим українським регіоном, який був поступово поглинутий російською імперською машиною. Саме історія заселення Дикого поля та утворення Слобідської, України, приховує ще чимало суперечностей. Аналізуючи тривожне сьогодення, слід час від часу озиратись у минуле, де містяться відповіді й виникають нові питання.
Передісторія освоєння Слобожанщини почалася за кілька століть до виникнення останньої. Частково ці землі в X-XIII століттях належали до складу Чернігово-Сіверського та Переяславського князівств. Поблизу Харкова розташоване Донецьке городище, яке пов'язують із містом Донцем, куди прибув 1187 р. славнозвісний князь Ігор, тікаючи з половецького полону. Водночас поряд існує місто Зміїв на Зміївському городищі, а останнє пов'язують із половецькою столицею Шаруканем (по-половецьки Шарука - змій). Себто віддавна територія Слобожанщини була великою контактною зоною, звідки кочове населення поволі витіснило землероба. Але ця проблематика є ширшою, бо межа осілості на території України перемістилася в XIII ст. значно на північ.Поволі наприкінці XV ст. українське населення почало опановувати втрачені запустілі простори. Енергійні, сміливі, відчайдушні люди вирушали в степ і лісостеп на «уходи»: полювати на дикого звіра, рибалити, забирати мед у диких бджіл, грабувати татар. Саме отака«уходницька» колонізація становила особливість усього східноукраїнського життя.
Місцева адміністрація Великого князівства Литовського не в змозі була керувати ні обороною прикордоння від татар, ні власне пересуванням населення по Подніпров'ю й лише укріплювала прикордонні Київ, Черкаси та Капів. Вищі інстанції ж прагнули довести належність Литві території по річку Мурафу на Поділлі, а також гирла Дніпра, верхів'я Самари й земель по Дінцеві аж по Тиху Сосну.Однак уже в середині XV ст. переселенці стабільно почали осідати на близьких уходах й залюднили Черкащину та верхів'я Сули. Гирло Мурафи та гирло Сули становили, на думку Михайла Грушевського,«передову лінію тодішньої колонізації».Потреба оборонятися від татар змушувала державу просуватися на південь, зміцнювати старі й споруджувати нові фортеці. Принади прикордоння з медом, рибою, м'ясом і відсутністю суворого контролю,«розкішне дозвілля» приваблювали масу переселенців на Буг, Тясмин та Ворсклу. Боротьба з татарами ставала, зікму ж за виразом Михайла Грушевського, свого роду «спортом» і «заразом певним джерелом доходу» для передової лави української колонізації. Основну роль у цьому процесі почав відігравати новий прошарок - козацтво, яке стрімко зростало й просувалося на південь, конфліктуючи з державними структурами та набираючи поволі релігійно-національних рис захисників усього українського народу.Кінець XVI ст. вже остаточно визначив напрямки колонізації, яка поступово з півдня почала повертати на схід. Уряд Речі Посполитої знов-таки намагався якимось чином регламентувати переселенські потоки, надавши південь Чернігівського воєводства великим магнатам - князям Вишневеньким та Конецпольським. Сула, Хорол і Псел стали основними річками, понад якими виникали нові слободи та міста. Саме тут зіткнулися інтереси кількох військово-політичних структур. Це, насамперед, згадана Річ Посполита; також Московська держава, яка прагнула просуватися далі на південь; нарешті, Кримське ханство, щиро занепокоєне наступом на ті землі, на які претендувало воно. Та, зрештою, основним правцем на прикордонні, який часто сперечався або, навпаки, знаходив спільну мову з усіма чи окремими діячами державних структур, було українське козацтво. Прикордонні містечка та слободи були наповнені козацьким елементом, а в степу козак частенько міг порозумітися з татарином, об'єднуючись у загони розбійників-"харцизів".Українська народна стихія вперто опановувала втрачені простори й здобувала нові.Основним напрямком колонізаційних потоків стало залюднення Середнього Подніпров'я. 30-ті рр. XVII ст. - час оселення Батурина, Конотопа, Ромен, Лохвиці, значного збільшення Миргорода й Полтави. Десятиліття «золотого спокою» для Речі Посполитої (1638-1647 рр.) - доба великого економічного піднесення та еміграційних потуг. Після численних прикордонних сварок лише 1647 р. було визначено чіткий кордон між Московською держаною і Річчю Посполитою, однак для переселенців та промисловців не існує кордонів.Зараз, напевно, слід визнати найвагоміший факт. Козацька революція середини XVII ст. послугувала каталізатором, а не основною причиною колонізації Слобідської України. За будь-яких умов колонізаційний потік українців на ці терени відбувся б - хіба, може, не так масово й не з такою риторикою. Однак увесь попередній процес колонізації свідчить саме на користь такої тези.
Часто для людини Середньовіччя й Нового часу світ закінчувався обрієм, який вона бачила з ґанку. Однак велика частіша населення дивує своєю мобільністю. Мало того, стосовно жителів Слобожанщини навіть у пізніші часи зазначали, то українські поселенці за своїми звичаями «ніколи в одних будинках не поживуть, а переходять із місця на місце, куди хто захоче».Сама колонізація Дикого поля українцями починалася з «уходів». Мешканець прикордонного міста чи села (Гадяча, Миргорода, Хорола, Полтави), щойно танув сніг, вирушав на «уходи»: пасічникував, виварював сіль, випасав худобу, ловив рибу в Дінцеві. Таких промислів існувало чимало. Вони мали сезонний характер і залежали від природних умов. Частенько відчайдухи з прикордонних міст займалися грабунками на території майбутньої Слобожанщини. Від тих грабіжників дуже потерпали російські прикордонники та проїжджі купці. Таким здобичницьким промислом, зокрема, займалися на зорі своєї кар'єри дві вагомі постаті козацької революції середини XVII ст. - полковники Іван Богун та Мартин Пушкар.Поселення часто починалися з пасік, і тривалий час жоден з урядів не знав точної кількості пасік чи пасічників. А ті то поволі просувалися на південь і схід, розвідували простір, часто потерпаючи від численних грабіжників та обороняючись від зазіхань російських служилих. Однак на виникнення населених пунктів впливала маса історико-географічних особливостей. Дуже часто слобідські поселення з'являлися на старих городищах: Харків - на Харківському, Хорошів - на Хорошівському, Суми - на Берліцькому, Зміїв - на Зміївському тощо. Зараз історію цих населених пунктів прагнуть продовжити на тисячу років, хоча стале населення в них з'явилося лише в середині ХVІІ ст. Величезним чинником колонізації була наявність річок, над якими й поставати населені пункти. Важливо зазначити, що слобожани, опріч усього, виявились і великими нищителями водних просторів: вирубуючи навколишній ліс, гатячи ставки, ставлячи млини, часто вони такою діяльністю призводили до обміління водойм.Дуже істотним було й військове становище населеного пункту. Царський уряд усіма силами прагнув, щоб нові міста виникали на шляхах і бродах, аби стримувати татарські напади. Самі ж переселенці намагались облаштовувати перші населені пункти на природних височинах, з яких шляхи були гарно контрольованими, або й віддалік від тих шляхів - для безпеки.Майбутні слобожани з дружинами та дітьми поволі пересувалися понад річками. Переважно основу цих переселенців складав не військовий люд, а міщани та селяни. Поселенці обирали досвідченого отамана, який керував вадкою. Люди здебільшого не володіли військовою справою. Російські чиновники, які приймали переселенців, відписували, що йдуть переважно «мужики» й організувати їх на військову оборону дуже складно.Слобожанам царський уряд надавав низку пільг. Під час оселення вони часто отримували зі скарбниці зерно для засіву, гроші па облаштування. Щедро обдаровувалися нововиниклі церкви. За прикордонну службу козаки та їхні родини звільнялися відсилати податків. Щоправда, спочатку російський уряд прагнув обкласти колоністів низкою стягнень, особливо на винокуріння. Але переселенці тих податків майже не сплачували, накопичувалися недоїмки, і врешті податковий тиск та вимога засівати поля були скасовані наприкінці 60-х рр. XVII ст.Найголовніше, що українські переселенці на Слобожанщину зберігали свої традиції та свій устрій. Козацький лад поволі запанував на колишній безлюдній частині Дикого поля. У нових містах виникало міщанське правління на чолі з війтами, цехові організації, церковні братства.
Слобідська Україна - це історико-географічна область, територія існування колишніх Слобідських полків. На сьогодні це частини різних областей України та Російської Федерації: більша частина Харківської області (Краснокутський, Богодухівський, Золочівський, Дергачівський, Харків-ський, Вовчанський, Валківський, Нововодолазький, Зміївський, Коломацький, Печенізький, Балаклійський, Ізюмський, Куп'янський, Дворічанський, Великобурлуцький, Борівський райони), значна частина Сумської (Білопільський, Великописарівський, Краснонільський, Недригайлівський, Охтирський, Сумський, Тростянецький, Лебединський райони). Луганської (Кремінський, Міловський, Новоайдарівський, Новопсковський, Сватівський, Старобільський райони), невеличка частинка Донецької (Слов'янський район) областей України, кілька районів Курської (Суджа) та Білгородської областей, великий простір (Острогозьк, Богучар, Калитва) Воронезької області Росії.Та й це не все: до Слобідських полків, наприклад, належало з 1708 р. й містечко Котельва (зараз Полтавська область), а в давніші часи (1660 р.) козацький полк із місцевих українців прагнули створити й у Воронежі (сучасному обласному центрі Російської Федерації). Найголовніше, що Слобожанщину часто розуміють не як терен козацьких формувань - Слобідські полки, - а як великий простір, колонізований українськими переселенцями протягом другої половини XVII - початку XVIII ст. Спробуймо ж із історичною маною відокремити кордон цього утворення. Отже, із західною межею Слобожанщини все більш-менш зрозуміло: після тривалих суперечок та перемовин Московська держава і Річ Посполита 1647 р. проклали між собою кордон по річках (верхів'я річки Терн - Лоза -Сула до гирла Уси Малої - Недригайлівка - Грунь - Псел -Бобрик - Грунь Ташепська - Грунь Черкаська - Котельва -Колонтаєва гать на Мерлі).Північний кордон визначається доволі складно - з ідеї, це частина колишньої укріпленої Білгородської лінії, мережа фортець на півдні Московської держави від околиць Охтирки до Білгорода й далі через Усерд до Острогозька.Південний кордон штучний: Бахмут (теперішній Артемівськ Донецької області) і далі смуга, на п'ять верст північніша від колишньої Української лінії. Фортеці тієї лінії: Донецька (св. Петра) - зараз с. Петровське Балаклійського району Харківської області, - Тамбовська (біля с. Лозовсиька того ж району). Михайлівська (с. Михайлівка Первомайського району), Олексіївська (с. Олексіївка поблизу Первомайська), Єфремівська (с. Єфремівка Первомайського району), Параскеви (с. Парасковія Кегичівського району).Та найскладніший кордон - східний. Українська колонізація на схід насправді розтягнулася на тривалі роки. Виникали нові міста й села. Переселенці здіймалися з насиджених місць, опановували нові простори. Царський уряд прагнув втручатися в процес і напрямок колонізації. На початку XVIII ст. російські чиновники вирішили переселити українське населення з прикордонних міст Острогозького полку (Коротояка, Землянська, Усерда) на південь від Острогозька, по річках Калитві й Білих. Крім переселюваних, на нові землі попрямував новий потік колонізаторів, які заснували слободи Калитву, Мілову, Старобільськ, Богучар. В окремих випадках український колонізаційний процес сягав Дону. Визначити остаточні межі заселення українців доволі складно.Слід зазначити й важливу деталь щодо назв «Слобожанщина», «Слобідська Україна». До кінця XVII ст. ці назви не були поширеними. Переселялися «на Україну», «на поле», «на слободи». Слово «слобода» - видозмінене «свобода» означало волю поселенців і несплату податків. Перша згадка про «слобідські українські міста»трапляється 1668 р. в листі гетьмана Івана Брюховецького до сумського полковника Герасима Кондратьєва. Чіткості в документації термін «слобідські полки» набув лише на початку 30-х рр. XVIII ст. «Слобожанщина» ж - це штучний український термін для позначення Слобідської України, ним наприкінці XIX ст. скористався Яків Щоголів, назвавши так свою поетичну збірку.
Отож, на теренах Слобожанщини українську колонізаційну стихію прагнула контролювати дуже серйозна сила - Московська держава. Після Смути та запустіння свого прикордоння московська влада почала відновлювати поступове просування на південь. Приймати українських емігрантів у прикордонних російських фортецях означало прирікати себе на істотні неприємності у стосунках з Річчю Посполитою, особливо після поразки козацьких повстань 30-х рр. XVII ст. Але на те часто не зважали, або ж факти переселення утаємничувалися. Емігрантів переводили на російську службу. Та багато хто з козацьких переселенців не витримував суворих російських порядків, зневаги й вимог перехрещуватися, які були поширеними в ставленні до православних з Речі Посполитої. Часто українські служилі тікали з російської служби, повертаючись до України.Великий козацький загін на чолі з гетьманом Яковом Остряницею 1638 р., після поразки козацького повстання, перейшов через нечіткий кордон до Московської держави. Козаків вирішили оселити на порожньому Чугуївському городищі побудувати там фортецю й надіслати російського воєводу. То цікавий факт, бо ще допіру 1634 р., під час російсько-польської війни, загони Я. Остряниці штурмували Білгород і Курськ. Цар вибачив колишні гріхи в обмін на службу.Однак гетьман Я. Остряниця почав грабувати козаків, переселенці не слухали воєводу. Із Полтави до Чугуєва адміністрація Речі Посполитої засилала шпигунів, які агітували козаків повертатись додому. Урешті, скуштувавши переселенського хліба, 1641 р. козаки вбили гетьмана, спалили фортецю, порозганяли російських служилих і повернуся до Полтави Російський уряд відновив Чугуїв лише на початку 50-х років XVII ст.Попри невдачу з переселенням Остряниці, царат не покидав спроб охороняти південні кордони з допомогою українських переселенців. Загалом, справжнім переселенським «бумом» стали 50-ті рр. XVII ст. Невдачі Козацької революції, тривалі війни, пошук економічного зиску й пільг змушували осіле населення Правобережжя, Чернігівщини та нещодавно колонізованої Полтавщини вирушати для пошуку кращої долі на Слобожанщину.
Першим великим і вдалим заселенням української громади до недобудованої фортеці виявилося заснування міста Острогозька. Почавши будувати на річці Тихій Сосні фортецю в дуже зручному з точки зору торгівлі та оборони місці, поблизу крейдяних гір і великого озера, прикордонні російські сили так і не змогли завершити той проект. 21 березня 1652 р. до прикордонної фортеці Путивля прийшов великий загін українських емігрантів на чолі з чернігівським полковником Іваном Дзикою (Дзинковським). Переселення було зрозумілим: після низки поразок козацького війська й укладення Білоцерківської угоди 1651 р. ширилися чутки, що Богдан Хмельницький віддав Чернігівщину полякам аж по Переяслав. Переселенці не хотіли повертатися під «лядську неволю». Поділені ж емігранти було по-козацьки, на сотні за походження: три батуринські, одну борзненську, одну чернігівську, одну конотопський, полкову та дві сотні без назв. Спочатку місцеві російські чиновники й самі козаки хотіли оселити громаду десь поблизу кордону, біля Недригайлова. Однак аби уникнути сварок серед переселенців, було вирі шено спрямувати їх далі від кордону й урешті осадити в Острогозьку. І хоча чернігівці зі своїм полковником опинилися так далеко на сході, вони зберігали тривалий час зі своєю батьківщиною.Яскравим прикладом заселяння Слобожанщини є й заснування міста Охтирки. Прикордонний охтирський острожок було закладено адміністрацією Речі Посполитої в 1641 р., однак після розмежування 1647 р. фортечку було передано Московській державі. Російський уряд тримав та невеличку залогу. 1650 р. у зв'язку з панікою щодо майбутнього походу Богдана Хмельницького й татар па Москву бую вирішено знести острожок та відступити на північ, але в місцевих російських прикордонників на це забракло сил. Але острожок запустів.Околиці Охтирки були улюбленим місцем для українських пасічників із Гадяччини. Уже 1649 р. пасіки з'явилися тут у великій кількості, а пасічники селились із сім'ями та худобою й навіть самі будували укріплення для захисту. Згодом, 1654 р., переселенці зайняли й Охтирський острог, направили міст через Ворсклу та замостили шляхи. Урешті, аж у 1655 р. російський воєвода з містечка Вольного (зараз с. Вільне Великописарівського району Сумської області) з дозволу вищих інстанцій вирішив використати цю колонізаційну стихію. Він прагнув контролювати колонізаторів і керувати роботами з укріплення фортеці (Охтирка мала величезне стратегічне значення: острог немов замикав укріплення Білгородської лінії та контролював середню течію Ворскли. Та й тут із переселенцями вийшов казус: вони забрали не все майно. На батьківщині сотники та отамани їм того не віддавали. Але, судячи з перших переписів російської влади, розвиток охтирської громади мав добрий господарчий ґрунт: у переселенців було чимало худоби, майже кожен мав корів і коней, не кажучи про овець та свиней.Під час колонізації українці охоче використовували покинуті росіянами фортеці. Запустілий Цареборисів 1654 р. залюднили 50 родин із Кобеляк та Кишенки. Місце було дуже вигідне, бо поруч розташовувалися Торські соляні озера. Переселенці, вочевидь, здавна промишляли на «торських уходах» і просто переселилися ближче до промислу.У 50-х рр. українське населення опанувало напівпорожні російські прикордонні фортеці Городнє, Недригайлів та Олешню.Навіть Валки поволі залюднювалися українським населенням. Щоб поповнити російський гарнізон, 1661 р. туди послали з Білгорода 150 російських драгунів. Та дорогою всі драгуни розбіглися. Постало питання про ліквідацію фортеці взагалі. Однак було вирішено острог залишити, тільки поволі виселити звідти російських служилих і віддати на залюднений українським переселенцям. 1665 р. на прохання українців фортецю перенесли в інше місце, на лівий берег річки Турушки при її впадінні у Мжу.
колонізація слобідський осадчий прикордонний
Оселившись на новому місці, окремі слобідські мешканці прагнули очолити колонізаційний потік і залюднити під своїм керівництвом нові простори, захопивши й привласнивши ласі шматки. Такі діячі зі слобідських міст вирушали в Гетьманщину й закликали до переселення люд, утомлений безперервними війнами. Це були«осадчі» - перші керівники слобідських поселенців.Мешканці Охтирки стрімко ринули на схід, випрошуючи в царя дозволи. Охтирським поселенцям 1658 р. були відведені землі по Мерлі. 1662 р. на місці колишньої російської застави Дякового острогу вже згадується населене «черкасами» (як тоді в російських документах називали українців) містечко Богодухів. Дозвіл же на оселення слободи на Богодуховій гаті отримав 1664 р. охтирський мешканець Карпо Борзиленко. Тобто виникнення Богодухова. вочевидь, відбулося без санкцій російської влади. Наприкінці 60-х рр. Богодухів був значним поселенням; щоправда, його дуже поруйнували під час повстання проти московських воєвод 1668 р.1663 р. зміївський (а до того Миргородський) козак Яків Чернігівець звернувся до царського уряду з проханням дозволити йому керувати заселенням місцевостей по середній течії Сіверського Дінця. Білгородський воєвода Григорій Ромодановський офіційно те дозволив. Під керівництвом Якова Чернігівця виникло значне слобідське містечко Балаклія, а впродовж другої половини 60-х рр. XVII ст. під його ж контролем на теренах від Змієва до Цареборисова постали Лиман, Андрієві Лози, Савинці й важливий за своїм значенням Ізюм.На загальному тлі доволі пізно виникли два важливих міста Харківщини - Золочів та Вовчанськ. Український козак з міста Нижегольська (поблизу Білгорода) Мартин Старочудний 1674 р. отримав дозвіл осаджувати слободи по річці Вовчій. Так виникло містечко Вовче (Вовчанськ). Наступного року переселенцям з міста Мишурин Ріг було дозволено побудуватися на річці Уди. Нове місто назвали Золочевом.
Цікавим є виникнення двох важливих міст понад Осколом, зараз районних центрів Харківської області, - Дворічної та Куп'янська. Містечко Дворічна виникло близько 1666 р., коли старий український поселенець із міста Нового Оскола Василь Бакаринський запропонував білгородському воєводі «нижче від Валуйок, між Дворічних, на татарському перелазі, на річці Осколі, побудувати місто й осаджувати слободи дворів із тисячу» . У середині 70-х pp. XVII ст. у Дворічній мешкало лише двісті українських родин.Перша ж згадка про Куп'янськ належить до 1675 р. Саме дворічанський сотник Іван Трохимов отримав від воєводи Григорія Ромодановського лист із дозволом закликати людей з України і селити їх біля Осинового перелазу на Осколі. Однак Трохимов заснував поселення не на вказаному небезпечному місці, а за кілька верст північніше, у гирлі річки Куп'янки. Куп'янська слобода була дуже маленькою, 1680 р. жило лише 8 українських родин.Варто звернути увагу й на виникнення трьох вагомих слобід Сумщини, назви яких пов'язані з полем: Краснопілля, Миропілля, Білопілля. Ці міста засновано в другій половині 60-х - на початку 70-х pp. XVII ст. за ініціативою сумських козаків та полковника Герасима Кондратьева. Найскладнішим було заселення околиць річки Вир і слободи Білопілля, де український переселенський елемент зіткнувся з претензіями російських путивльських служилих. Складні й подекуди кровопролитні сутички тривали протягом десятиліть.
Нововиникле поселення переважно утворювалося як укріплений пункт, щоб у разі небезпеки слугувати прихистком для численних «промисловців», які взимку жили вдома, а на літо виїжджали на поля, пасіки, випаси, млини, на Тор видобувати сіль. Спершу міста, здебільшого, не мали інших функцій, окрім військових і адміністративних. Лише поволі довкола містечка вимикали села.Але й такий процес не був одноманітним. Царський уряд відмежовував нововиниклим «містам» величезні території, і місцеве населення використовувало ті землі для осадження нових сіл та слобід. Інколи села, які виникали коло міст, відігравали далі вагому роль, як-от Липці та Деркачі на північ від Харкова (чи як Люботин і Пересічне на захід) - згодом сотенні містечка Харківського полку. Тут харківські козаки тримали свої млини й пасіки. Біля Сум таку ж роль відігравали Верхня та Нижня Сироватки. Траплялося, що поблизу укріпленого міста, заселеного українцями, виникали російські села, де мешкали служилі, котрі також вартували місто. Так, довкола населеного українцями Харкова виникли поселення російських служилих людей: Бабаї, Васищеве, Жихор.Власне, саме міське населення було вкрай нестабільним. Часто мешканець Слобожанщини лише зимував у своїй оселі, а щойно скресала крига й починалася весна, вирушав до пасік та хуторів.
В околицях Вільшани вже наприкінці XVII ст. виникли села Кадниця, Ярошівка, Мерчик, Рогозянка. А у XVIII ст. українці, які вже давно вкорінилися на Слобожанщині, заснували Гуківку (хутір вільшанського Гука), Сизони (хутір вільшанських козаків Сизонів),Баланівку (хутір священика Балановського), Протопопівку (хутір вільшанського протопопа Стефана Зашаловського), Скнарине (хутір вільшанських мешканців Скнар), В'язове. Вільшанські сотники Ковалевські заселили свої володіння, де виникли села Пан-Іванівка(як село сотника Івана Ковалевського), Ріпки, Тернова, Вертіївка.Чимало сіл засновували перші старшини слобідській полків, закликаючи сюди люд з Гетьманщини або зманюючи до себе слобідських мешканців. Заманені пільгами та скасованою прикордонною службою, місцеві мені капці ставали панськими підданими.Особливо інтенсивно таку осадницьку діяльність розгорнув Іван Перехрест (Перехрестив). Цей охтирський полковник (1675-1704 pp. з перервами) був сином боромлянського сотника, єврея-вихреста Івана Яковича Перехреста, що тримав млини на річці Боромлі. Наприкінці XVII ст. під керівництвом охтирського полковника на величезній території українці заснували села Тростянець, Радомля, Журавне, Славгородок, Каплунівка, Пархомівка тощо. Це не було винятком: усякий такий собі старшина-поміщик на своїх землях засновував нові села й значніші населені пункти. Харківський полковник Григорій Донець наприкінці 70-х pp. XVII ст. своїх ґрунтах заснував ціле місто-фортецю - Водолагу (зараз село Стара Водолага Харківської області).Процес отакої «внутрішньої колонізації» тривав на Слобожанщині доволі довго. Нові поселення виникали й у ХІХ ст.
Важливою в будь-якій колонізації є роль духовенства та монастирів. Місіонер першим проникає на запустілі землі веде схимницьке життя, своїм ученням навертаючи на істинну путь, своїм прикладом торуючи шлях для прочан. Монастирі ведуть активне господарювання, засновують нові села поблизу обителей, отримують щедрі земельні подарунки під влади та приватних осіб.Далеко за межами тогочасних російських ліній на півдні, у середній течії Дінця, є Святі гори, куди прямували схимники. Російський уряд прагнув мати зв'язок з осередком православ'я, щоб
Слобідська Україна реферат. История и исторические личности.
Реферат по теме Цифровое телевидение
Реферат по теме Конституция Муравьева Н.М.
Краткое Эссе О Карьере
Реферат по теме Технология защиты воздушного бассейна (атмосферы) от загрязнений
Творческая Работа На Тему Методология Этнопсихологических Исследований
Реферат: Chimpanzee Versus Humans Similarities
Дипломная работа по теме Электропривод главного движения многооперационного металлорежущего станка ИР500
Сочинение Современность Пьесы Горе О Т Ума
Технология Машиностроения Курсовое Проектирование Кане
Курсовая Работа На Тему Анализ Рынка Труда
Сочинение Почему То Многие Современные
Конструкционная Прочность Материалов Реферат
Реферат по теме Готический стиль архитектуры
Реферат по теме Общество и общественные отношения
Сочинение По Русскому Комментарий
Курсовая работа: Экономическое обоснование разработки локальной вычислительной сети (ЛВС). Скачать бесплатно и без регистрации
Реферат: Математика в древней Индии
Реферат: Мероприятия по предупреждению травматизма на предприятии. Обучение работающих безопасным методам
Промежуточная Контрольная Работа 5 Класс
Реферат по теме Селективное заканчивание скважин
Особенности организации и управления сельской местностью и сельскими населенными пунктами - Государство и право курсовая работа
Заключение, изменение и расторжение гражданско-правового договора по российскому современному гражданскому законодательству - Государство и право дипломная работа
Взаимосвязь государственной власти и государственного управления - Государство и право курсовая работа