Жести, поза та міміка на телебаченні - Журналистика, издательское дело и СМИ курсовая работа
![](/file/c17a668ccb7333e986a5a.jpg)
Главная
Журналистика, издательское дело и СМИ
Жести, поза та міміка на телебаченні
Посадка та хода телеведучого у кадрі. Жести, як невербальні засоби управлінського спілкування. Міміка, як зовнішній прояв психічних станів. Порівняльний аналіз невербального спілкування у телевізійній передачі "Світське життя з Катериною Осадчею".
посмотреть текст работы
скачать работу можно здесь
полная информация о работе
весь список подобных работ
Нужна помощь с учёбой? Наши эксперты готовы помочь!
Нажимая на кнопку, вы соглашаетесь с
политикой обработки персональных данных
Студенты, аспиранты, молодые ученые, использующие базу знаний в своей учебе и работе, будут вам очень благодарны.
Міністерство освіти і науки, молоді та спорту України
Маріупольський державний університет
Жести, поза та міміка на телебаченні
Актуальність дослідження. У наш час засоби масової комунікації є дуже впливовим соціальним інститутом. І цей вплив розповсюджується на читачів преси, радіослухачів, але більш за все на телеглядачів, бо спілкування телеведучого з аудиторією та глядачами не вичерпується усним передаванням інформації - в цьому процесі важливу роль відіграють невербальні засоби: емоції, манери партнерів та їх жести. У процесі телевізійного мовлення, що має свою специфіку, взаємодіють дві сторони: телеведучий та глядач, і для встановлення ефективного зв'язку, досягнення бажаного результату ведучі й використовують мову тіла.
Предмет дослідження - невербальні соматичні засоби передачі інформації, що застосовуються ведучими на телебаченні.
Об'єкт дослідження - поведінка телеведучого в ефірі телепередачі «Світське життя з Катериною Осадчею» за період чотирьох неділь.
Мета дослідження - виявити й охарактеризувати особливості мовленнєвої поведінки ведучого на рівні невербального рівні спілкування в телевізійному ефірі.
Поставлена ??в роботі мета досягалася через вирішення наступних завдань:
- Визначення поняття «невербальне спілкування», його характеристика та основні елементи;
- виявлення невербальних елементів спілкування як методів ефективного впливу телеведучого на аудиторію.
- визначити в структурі невербальних засобів спілкування в мовленнєвій поведінці телеведучих, вираженість використання невербальних компонентів спілкування.
Методи дослідження. Основними методами дослідження є порівняльний, описовий методи та системно-структурний аналіз.
Практична значимість дослідження. Отримані результати дослідження можуть бути використані як при підготовці фахівців для сучасного телемовлення: дикторів, редакторів, коментаторів, оглядачів, репортерів, інтерв'юерів та ін., так і у практичній діяльності телеведучого.
Дана робота складається з вступу, двох розділів (теоретичної та практичної частини), висновків та списку використаної літератури.
У вступі дається обґрунтування актуальності даного дослідження, визначаються мета, об'єкт і предмет, формулюються гіпотези і завдання дослідження, обґрунтовується практична значущість дослідження.
У першому розділі у відповідності з теоретичними завданнями дослідження аналізуються поняття «невербальне спілкування», розглядаються основні компоненти невербального спілкування та поведінка телеведучого на екрані, а також роль паралінгвістичних засобів спілкування на телебаченні.
У другому розділі здійснюється аналіз невербального спілкування в телеефірі, а саме досліджуються міміка, погляди, жести, пози, які були властиві телеведучій Катерині Осадчій у проаналізованих телематеріалах.
РОЗДІЛ 1. ЗАГАЛЬНЕ ПОНЯТТЯ ПРО МОВУ ТІЛА
Відомо, що істотний комунікативний фактор спілкування - це використання паралінгвістичних (від грец. par - "близько" і "лінгвістика") прийомів - невербальних (немовних) засобів передачі інформації.
Слова добре підходять для передачі логічної інформації. У той же час почуття краще передаються невербально.
Обличчя - візитна картка людини, яка містить інформацію про характер і особливості поведінки вашого співрозмовника, потенційного співробітника або просто нового знайомого. Уміння бачити цю інформацію допомагає краще зрозуміти оточуючих, відчувати себе впевненіше в спілкуванні з іншими, поліпшувати відносини в родині, в робочому колективі і в колі друзів. Тобто, знання таємниць «безсловесної» мови - то є шлях до більш повного взаєморозуміння й успіху в ділових і особистих контактах.
Кажуть, що очі - дзеркало душі. Але не тільки очі можуть сказати про людину багато що, але і обличчя, і хода, і фігура. Людина, її манери, звички, нарешті його майбутнє - все це відкрита книга для того, хто вивчить фізіогноміку, науку про людину.
Визначення характеру за рисами обличчя бере свій початок з глибокої давнини, але спочатку це знання було зосереджено в руках небагатьох обраних людей і було зараховане до окультних наук. Пізніше физиогноміка трактувалася не інакше як якесь досить химерне мистецтво, так як вивчали її софісти, хоча і гаряче відстоювали тісний зв'язок між зовнішнім виглядом людини та її внутрішніми якостями, але довести цього положення більш-менш наочно не могли, але ж люди завжди і усюди схильні заперечувати все, що не цілком доступно їх розумінню, що ще не стало для них незаперечною аксіомою [23].
Невербальні засоби здатні вказати співбесідникові на особливо важливі моменти повідомлення, вони доповнюють зміст висловлювання; в процесі спілкування є показником ставлення до співрозмовника, оскільки саме в них відбувається вираження почуттів мовця; надають можливість судити як про саму людину, так і про його стан в певний момент, про його психологічні якості. Згідно з оцінками вчених, 93% інформації, що передається при емоційному спілкуванні, проходить через невербальні канали комунікації [2].
У процесі невербальної комунікації відбувається розгортання і трансформація тілесної схеми (єдиної психічної форми внутрішньої уяви тіла, що виступає зовнішньою щодо нас єдністю тіла як фізикалістського, біохімічного, анатомічного субстрату) у тілесний образ, трансгресивний стосовно тілесної схеми. Тілесний образ є моделлю, обмеженою часом і простором існування, каноном, якому властиве серійне відтворення.
Частіш за все, під час спілкування увагу звертають на: міміку та жести (ритмічні, емоційні, вказівні, образотворчі, символічні).
Жести, міміка, інтонація, погляд - важлива частина процесу теле-і радіокомунікації, за допомогою якої, за деякими даними, передається приблизно 50% інформації [8].
Жест і міміка - не просто «фігури красномовства», а тим більше - не «техніка» або «зовнішнє оформлення». Жест і міміка оживляють мову, роблять її немовби зримою. Жест, будучи емоційно-смисловим рухом, найчастіше руки (рук), повинен «звучати» саме в ту мить, коли сказана фраза потребує посилення своєї виразності, а тим більше - емоційної насиченості, впливовості журналістської думки. Тому можна сміливо сказати, що невербальні засоби комунікації - у специфіці журналістської майстерності.
Жива мова неможлива без моменту імпровізації, це дуже сильно відрізняє її від мови письмової. Інтонація, виразний жест, міміка підкреслюють і посилюють вплив вимовленого слова.
«Вся поведінка людини, що говорить - пауза в мові, недбало загублені фрази, посмішка, сміх ... - все це розширює ємність звучного слова, виявляє все нові й нові смислові резерви, робить мову надзвичайно доступною, наочною, виразною, емоційною », - писав І. Андроник, великий майстер усного оповідання.
Журналіст (особливо - тележурналіст) повинен вміти користуватися невербальними засобами, не затуляючи ними словесно-звукову мову, а посилюючи її смислову ємність і виразність, пам'ятати, що вони - явища тимчасові, і в цій властивості, як нам здається, їх природність і привабливість.
1.1 Перші невербальні засоби спілкування на телебаченні
До кінця XX століття з'явився новий тип вченого - соціолога-фахівця в галузі невербаліки. Як орнітолог насолоджується спостереженням за поведінкою птахів, так і невербаліка передбачає насолодження спогляданням за невербальними знаками і сигналами при спілкуванні людей. Фахівець із невербаліки спостерігає за ними на офіційних прийомах, на пляжі, по телебаченню, на роботі - всюди, де люди взаємодіють між собою. Він вивчає поведінку людей, прагнучи більше дізнатися про вчинки своїх товаришів для того, щоб тим самим більше дізнатися про себе і про те, як поліпшити свої взаємини з іншими людьми. Здається майже неймовірним, що більш ніж за мільйон років еволюції людини невербальні аспекти комунікації почали серйозно вивчатися тільки з початку шістдесятих років, а громадськості стало відомо про їх існування лише після того, як Юлій Фаст опублікував свою книгу в 1970 році. Ця книга узагальнювала дослідження про невербальні аспекти комунікації, вироблені вченими-біхевіористами до 1970 року, але навіть сьогодні більшість людей все ще не знають про існування мови рухів тіла, незважаючи на її важливість у їхньому житті.
Чарлі Чаплін та інші актори німого кіно були засновниками невербальної комунікації, для них це було єдиним засобом спілкування на екрані. Кожен актор класифікувався як хороший чи поганий судячи з того, як він міг використовувати жести та інші рухи тіла для комунікації. Коли стали популярними звукові фільми і вже менше уваги приділялося невербальним аспектам акторської майстерності, багато акторів німого кіно пішли зі сцени, а на екрані стали переважати актори з яскраво вираженими вербальними здібностями [20, с.1 - 2].
У багаторічній дискусії про екранний пріоритет слова або зображення неодноразово проголошувалося, що саме слово, і тільки воно одне, відкриває перед мистецтвом телебачення захоплюючі перспективи. «Саме слово пробуджує глядача від пасивного розглядування картинки, - стверджував один із критиків в журналі« Советское радіо і телебачення » в 1964 році, - бо тільки за словом зберігається перевага прямого, безпосереднього вираження думки». Захисники «картинки» не поступалися своїм опонентам ні в рішучості оцінок, ні в категоричності інтонації. «На телебаченні зображення у всіх випадках, - підкреслював В. Саппак, - превалює над звуковим супроводом, враження зорові над враженнями слуховими ... Для мене очевидно, що, сидячи перед телевізором, ми цілком перебуваємо у владі екрану, а наше вухо сприймає для себе лише те і лише так, як йому підказує око». Проте телебачення, яке народилося, на відміну від кінематографа, не німим, заявило про себе перш за все саме як мистецтво вербальної мови, -заперечувала противна сторона. «Чи не тому телебачення довго називали «радіобаченням», а його аудиторію - спершу «радіоглядачі», потім «телеслухачі», і лише порівняно недавно стали називати« телеглядачі » , -висловлювала здогад М. Андронікова [11].
Але готовність звести живе спілкування до «чистого» слова викликала енергійні заперечення ще задовго до появи телебачення. «З кількох абсолютно очевидних і простих причин, інтерв'ю як таке неминуче повинне бути безглуздістю ... - писав в 1888 році Марк Твен журналісту Е. Боку, що надіслав письменнику текст їхньої бесіди перед публікацією її в газеті. - Як тільки пряма мова виявляється надрукованою, вона перестає бути тим, що ви чули, - з неї зникає щось найважливіше. Зникає її душа, а вам залишається тільки мертва оболонка ».
Основними елементами невербального спілкування є: положення тіла (поза), жестикуляція, міміка, погляд і акустичні невербальні засоби (голос, інтонація, мовчання).
Положення тіла - це невербальне вираження емоцій у вигляді поз (наскільки сильно нахиляється вперед ваш співрозмовник, як близько він до вас чи, навпаки, відкидається назад, від вас), положення рук і ніг, дистанція, що встановилася між двома людьми, які спілкуються.
Джерелом інформації про стан і наміри партнера по спілкуванню є і тіло людини, його статичне або динамічне положення.
Поза (фр. pose - положення тіла) - вид більш-менш сталого просторового положення людини. Налічують кілька тисяч таких положень, прийнятність або неприйнятність яких залежить від національності, статі, віку, культурних і релігійних особливостей людей. Головний смисловий зміст пози як засобу спілкування - вираз відкритості, готовності до спілкування або закритості, неготовність до нього [4]. Приймаючи «закриті» пози, людина прикриває найбільш вразливі місця тіла (грудна клітка, черево, геніталії) і намагається зайняти якомога менше місця в просторі. Якщо ваш партнер схрестив руки, ноги, поклав ногу на ногу, сидить до вас боком, відкинувся назад, руками підпирає підборіддя і т.п., спілкування буде малоефективним. Про налаштованість на контакт свідчать «відкриті» пози -руки розкриті долонями вгору, ноги витягнуті, людина стоїть обличчям до вас, сидить, трохи нахилившись вперед, і т.п. Практично всі комуніканти «читають» пози партнерів, але відбувається це абсолютно несвідомо, і далеко не кожен розуміє, як він це робить. Найбільш поширеними є наступні пози:
Поза образи. Співрозмовник піднімає плечі й опускає голову. Така поза нерідко супроводжується малюванням на аркуші паперу (стріл, кругів тощо). Дослідники радять у такому випадку переключити розмову на іншу (краще нейтральну) тему, а коли буде видно, що співрозмовник заспокоївся, обережно з'ясуйте причину його образи.
Поза схрещених рук нерідко супроводжується холодним, ледве примруженим поглядом і штучною посмішкою, Такий вираз обличчя говорить, що ваш співрозмовник "на межі". І якщо не вжити оперативних заходів, що знижують напруженість, може відбутися зрив.
Руки знаходяться поперек тіла. Ця поза є завуальованою. Вона хоч і виглядає природно, проте свідчить про оборону.
Сигарета в руці. Одним з найсильніших перешкод на шляху непрошеного вторгнення в особистий простір людини може стати розпечений кінчик запаленою сигарети, службовець застережливим сигналом.
Ноги хрест навхрест. Людина часто приймає таку позу, відчуваючи небезпеку або перебуваючи в поганому настрої.
Обидві руки щось міцно стискають. Зазвичай використовується який-небудь безневинний предмет на зразок склянки чи ручки - для символічною захисту або щоб приховати свою нервозність. [5].
Хода за словами Бальзака - "фізіономія тіла". Її складовими є: ритм, динаміка кроку, амплітуда перенесення тіла при русі, маса тіла. Ці показники виявляються у різних людей по-різному. За ходою можна судити про самопочуття людини, її характер, вік. Серед поширених видів ходи, що мають найбільш виразне інформаційне наповнення, є:
заклопотаний чоловік - ходить в позі "мислителя", голова опущена, руки зчеплені за спиною;
знаходиться в пригніченому стані - руки в русі або знаходяться в кишенях, ноги волоком і, як правило, дивиться під ноги;
впевнений - ходить швидко, розмахуючи руками, має ясну мету і має намір її реалізувати;
зарозумілий - високо підняте підборіддя, руки рухаються підкреслено енергійно, ноги немов дерев'яні - "вишагування лідера".
Для створення привабливого зовнішнього вигляду найкраща хода впевненої людини. Створює враження впевненості і правильна постава, до того ж гарна постава робить будь-яку людину стрункішою, навпаки, погана постава справляє враження розхлябаності, незібраності і невпевненості.
Мало хто коли-небудь звертав увагу на те, яку роль відіграє положення тіла в сенсі чинення тиску на інших і отримання від них потрібної реакції. Оволодіння цими прийомами вимагає досить багато часу і практики, але скоро вони стають природними. Якщо ж ваша професія пов'язана зі спілкуванням з людьми, то вам необхідно оволодіти майстерністю маніпулювання своїм тілом [21, с.123].
Щоб створити про себе більш сприятливе враження, постава повинна бути не «всохла», а легка, пружиниста і завжди пряма; голова при цьому злегка піднята, спина розправлена; стояти і сидіти завжди треба прямо.
1.3 Жести, як невербальні засоби управлінського спілкування
Згідно з гіпотезою американського дослідника історії походження мови Г. Хьюза, запропонованої у 1973 р., звуковій мові людей передувала мова жестів, яка почала спонтанно виникати 3 млн. років до н. е. Потім мова жестів стала доповнюватися мовою 20- 40 звуків. Лише за 100 тис. років до н. е. мова звуків остаточно витіснила мову жестів. Посилено розвиватися звукова мова почала лише останні 100- 40 тис. років до н. е.
В Україні жестова мова існує близько двох століть, тобто, з того часу, як з'явилися перші осередки, громади глухих і відповідно спеціальні школи для глухих дітей (Львівська школа для глухих дітей була відкрита у 1830 році, Одеська - у 1843 році). Німецький вчений Айбль - Айбесфельдт встановив, що здатність посміхатися глухих чи сліпих від народження дітей проявляється без жодного навчання або копіювання, що підтверджує гіпотезу про природженість жестів.
Зацікавленість до мови жестів, зростаючи з часом, викликана тією роллю, яку відіграють жести в людському спілкуванні.
Зарубіжні дослідники виділяють дев'ять засобів співвідношення невербальної поведінки та мови.
- Висловлювати щось, що суперечить змісту мовлення;
- Передбачати значення, передані мовою;
- Акцентувати ту чи іншу частину мовного повідомлення;
- Бути пов'язаними з більш глобальними аспектами взаємодії, ніж дане вербальне висловлювання;
- Зберігати контакт між співрозмовниками і регулювати потік мовлення;
- Заповнювати чи пояснювати періоди мовчання, вказуючи на намір мовця продовжити свою репліку (наприклад, пошук відповідного слова);
- Замінювати окреме слово або фразу;
- Із запізненням дублювати зміст вербального повідомлення.
У мові жестів, уживаній в повсякденному спілкуванні, виділяються два типи жестових семіотичних (знакових) систем - жести-знаки і жести-сигнали.
Жести-знаки - навмисно відтворювані руху або пози рук і голови, розраховані на чиєсь сприйняття і призначені для передачі інформації.
Жести-сигнали - вони мимовільні, неусвідомлені і не розраховані на чиєсь сприйняття (хоча і мають значення для досвідченого спостерігача). Саме їм присвячені книги більшості популярних авторів.
Всі жестові засоби спілкування поділяються на натуральні, дактилологічної і конвенційні. Натуральні (природні і потенційно природні) жести в нормі вживаються в повсякденному спілкуванні спільно з промовою, засвоюються в контексті повсякденного спілкування без спеціального навчання. Конвенційні (умовні, символічні) жести дещо незалежні від мови, вони повторюють структуру мови і вимагають спеціального навчання. До конвенціональної жестової системи відносяться: таємна "мова" жестів кочових народів, "мова" жестів американських індіанців, ритуальні жести ченців, системи професійних жестів (регулювальників дорожнього руху, спортивних суддів, диригентів, водолазів, будівельників, військових і т. д.) та ін.
Існують різні класифікації жестів з точки зору їх емоційної тональності. Виділяються наступні тональності спілкування:
Піднесена тональність характеризується урочистістю і афективністю; до неї відносять жести, які описуються в посібниках з ораторського мистецтва, і ритуальні жести (наприклад, покладання руки на Біблію або на Конституцію під час принесення присяги). Нейтральною тональністю характеризуються конвенційні жести (наприклад, регулювальників вуличного руху або будівельників), які повністю позбавлені емоційності і несуть ясне і недвозначне повідомлення. Жести з нейтрально-буденною тональністю застосовуються зазвичай для встановлення контакту. Це, наприклад, жест зупинки машини або жест готовності відповідати у школяра. Більшість жестів, використовуваних в невимушеній обстановці, має фамільярну тональність, приміром, поплескування співрозмовника по плечу або по спині. Несанкціоновані суспільством жести відносять до вульгарної тональності, вони сприймаються як грубість і не допускаються в пристойному суспільстві, хоча й прийнятні в невимушеній чоловічий бесіді. У спілкуванні культурних людей неприпустимі жаргонні жести, тим більше з боку вчителів і батьків - щоб уникнути копіювання їхніми дітьми.
У практиці взаємодії виділяють кілька основних жестів, що відображують внутрішній стан людини. Рух рук і тіла передають багато зведень про людину.
По - перше, в них відображається стан організму і безпосередні емоційні реакції. Це дозволяє судити про темперамент людини (сильні чи слабкі в нього реакції, швидкі чи уповільнені, інертні чи рухливі).
По - друге, пози і рухи тіла виражають риси характеру людини, ступінь її впевненості в собі, скутість чи розкутість, обережність чи поривчастість. У позі і рухах виявляється і соціальний статус людини. Такі вираження, як «йти з високо піднятою головою», «розправити плечі» чи, навпаки, «стояти на напівзігнутих», являють собою не тільки опис пози, але і виражають визначений психологічний стан людини.
По - третє, у позі і жестах виявляються культурні норми, засвоєні людиною. Наприклад, вихований чоловік ніколи не буде розмовляти сидячи поруч з жінкою, що стоїть, незалежно від того, як він оцінює її особисті якості.
По - четверте, жестам і позі приписуються чисто умовні символічні значення. Таким чином, вони здатні передати точну інформацію.
Жести відкритості свідчать про щирість і бажання говорити відверто. До цієї групи знаків відносяться жести «розкриті руки» і «розстібання піджака» [14].
Для того, щоб правильно "прочитати" той чи інший жест, потрібно співвіднести його з певною тональністю спілкування. При цьому слід враховувати, що один і той же жест може використовуватися в ситуаціях різної тональності і набувати при цьому різні значення. Так, наприклад, рука, витягнута вперед долонею вгору, в ораторській промові позначає запрошення, а у відомій побутової ситуації - прохання про милостиню.
Виділяють наступні типи жестів з огляду на відбиття ними емоцій, настрою комуніканта:
Жести гніву (злості). "Закипаюча" від гніву людина стискає кулаки або пощипує долоні. Не курить, а "люто" розчавлює сигарети в попільничці. На обличчі виступають піт, піт, іноді плямами червоніє обличчя, дихання коротке і гучне через ніс. Щоб стримати себе, людина в гніві починає штовхати або грубо відкидати що-небудь.
Жести поганого настрою. При поганому настрої людина не йде, а волочить ноги. Його погляд спрямований до землі, зіниці помітно звужені. Запаливши, людина пускає дим від сигарети вниз. Мова уповільнена або він похмуро мовчить.
Жести відкритості. Жест щирості і відкритості - розкриті руки долонями вгору. Відкритість виражає і знизування плечима, що супроводжується жестом відкритих рук. Розстібання піджака під час розмови, тим більше коли його знімають у вашій присутності, також говорить про те, що людина відкрита і дружньо до вас розташований.
Жести гарного настрою. У людини з гарним настроєм на обличчі завжди посмішка (від ледь помітної до сяючою), зіниці розширені. Позитивні емоції буквально розпирають, що виливається в активну жестикуляцію і підвищену товариськість.
Жести брехні. Брехуна видають "бігаючі" очі, відведення погляду в сторону і донизу, часте моргання. Характерні також такі жести, як чухання століття пальцем, прикривання рота рукою в моменти мови і розтирання долонею потилиці. Можливі покашлювання і заїкання.
Жести оцінки. Люди, які спираються щокою на руку, звичайно занурені в глибокий роздум. Жест критичної оцінки - підборіддя опирається на долоню, вказівний палець витягується уздовж щоки, інші пальці нижче рота (позиція "почекаємо-подивимося").
Коли людина сидить на краєчку стільця, лікті на стегнах, руки вільно звисають, то це відображення позиції "Чудово!"
Ненахилена голова - жест уважного слухання. Так, якщо у більшості слухачів в аудиторії голови нахилені, значить, група в цілому не зацікавлена ??тим матеріалом, який викладає вчитель або лектор.
Ходіння - спроба вирішити складну проблему або прийняти важке рішення.
Пощипування перенісся (зазвичай поєднується із закритими очима) говорить про глибоку зосередженість, про напруженому роздуми.
Жести сили, впевненості в собі. Руки з'єднані за спиною, підборіддя підняте вгору - авторитарна поза. Так часто стоять вищі керівники, поліцейські, митники, армійські сержанти перед новобранцями. Стабільна пряма поза "взявшись у боки" (руки на стегнах) або коли руки засунуті в кишені з залишеними зовні великими пальцями; коли активно демонструються тили кистей, в той час як великі пальці поміщаються за пояс, теж пози усвідомленої сили.
Жести знервованості, тривожності. Дуже часте покашлювання, прочищення горла притаманне нервовим людям. В цьому випадку не варто запитувати у них: "Ви не захворіли?", а краще почекати, поки вони самі заспокояться.
Жести довіри. Людина, що говорить довірливо швидше за все не робить жестів рукою в особи - типу прикривання рота, почісування носа або голови і т. п. Горда, пряма поза також показник довіри.
Жести нудьги. Коли голова лежить в долоні, очі злегенька примружені, то це відвертий жест нудьги. Жестами нудьги й занепокоєння є постукування по столу або по підлозі ногою, клацання ковпачком ручки, олівцем, ключами і т. п.
Іноді стан людини швидше і легше зрозуміти не по окремих жестах, а по групам (комплексам) жестів.
Значення жесту багато в чому залежить від ситуації і того, як його підносить виконавець. Наприклад, вказівний жест долонею вважається ввічливим і навіть набуває відтінок чемності, якщо він супроводжується легким поклоном та посмішкою. Але той же жест витягнутим вказівним пальцем без додаткових пом'якшуючих жестів має грубий і навіть образливий характер.
У повсякденному спілкуванні жести рідко використовуються самі по собі; як правило, вони поєднуються з відповідними словесними формулами (особливо жести вказівки та запрошення). Вплив кожної конкретної ситуації проявляється в амплітуді (розмаху рухів) та виборі жестів. Чим далі знаходиться партнер по спілкуванню, тим розмашисті жести. Наприклад, при прощальному помахові при близькій відстані згинаються лише пальці, а при збільшенні відстані рух йде махом руки від ліктя зверху вниз, і амплітуда досягає півметра.
Вибір жесту (з прийнятих у певній національній культурі) обумовлюється не тільки ситуацією і спілкуванням, відносинами між партнерами по спілкуванню (випадкові, офіційні, інтимні, дружні та ін.), а й особистістю виконавця. Жести можуть багато розповісти про людину. Вони можуть вказати на національність, темперамент, емоційний стан, ставлення до співрозмовника. Жести показують внутрішній стан, характер вищої нервової діяльності людини, схильність до логічного або художньому типу тощо.
За фізичною природою жести діляться на головні і мануальні (ручні). Мануальні діляться також на підгрупи жестів, які виконуються однією рукою або двома руками, і жестів, що розрізняються по активно використовуваній частині руки: кистьові, ліктьові, пальцеві, плечові, змішані.
За характером впливу на співрозмовника жести поділяються на візуальні, візуально-акустичні, візуально-тактильні і візуально-акустично-тактильні жести. Основними є візуальні жести. Справа в тому, що реакція з візуального каналу часто випереджає вербальну. Наприклад, кивок головою на знак згоди значно випереджає словесну ствердну відповідь.
У кожній конкретній ситуації спілкування окремі невербальні компоненти можуть нести своє смислове навантаження. Наприклад, жест може бути основним, додатковим або просто малозначимим нюансом спілкування. Вибір основного комунікативного компонента обумовлюється завданням спілкування. Якщо потрібно встановити дружній контакт, вибираються одні жести, якщо відчитати - інші.
Згідно Руешу і Кесу, жести використовуються з метою ілюстрації, підкреслення, указівки, чи пояснення переривання, а виходить, вони не можуть бути ізольовані від вербальної комунікації. Жести детерміновані побудовою людського тіла, однак розвиваються і конкретизуються вони в міжособистісних і соціальних відносинах. З одного боку, вираження подиву, розпачу, гніву, тривоги, задоволення і презирства приблизно однакові у всіх країнах світу і у всіх культурах. З іншого боку, розуміння їхнього змісту залежить від знайомства з комунікативною системою даної конкретної культури. Жести необхідні в тих випадках, коли неможлива вербалізація (наприклад, через мовний бар'єр і проблеми зі слухом). Крім того, жести часто використовуються тоді, коли вербальні вираження вважались би соціально неприйнятними. І, нарешті, зовсім інше враження роблять “жести” тих людей, що страждають від захворювань, що супроводжуються мимовільними рухами і жестами [19, c. 8 - 12].
Жести повинні відповідати словесно висловлюваним думкам. Тому при відборі жестів потрібно бути дуже уважними. Іноді в процесі спілкування важлива скупість жестів, їх стриманість, певний напрям жестів, наявність зародкових форм, своєрідних "напівжестів" [6].
Журналістський жест багатогранний у своїх функціях і різноманітний у своїй просторово-часовій виразності в різних людей. Жест, як і міміка, не може бути формальним і показним, - він змістовний та емоційний. Жест і міміка особливі, і завжди визначені, - повинні бути такими за своїм змістом. Не має бути двозначних жестів і міміки, що розходяться з тим, що говорить тележурналіст. І, застосовуючи той чи інший жест, журналіст в одному випадку підкреслює важливість вираженої їм думки, в іншому - мов би наочно представляє її, в третьому - прагне глибше розкрити її реальний зміст, в четвертому - передбачає підтекст щойно висловленого пропозиції і т.д . (як, приклад, можна було б привести роботу тележурналістів, телеведучих США, Росії - Ф.Донахью, Савіка Шустера, Володимира Познера, Світлани Сорокіної, Максима Галкіна та ін.).
1.4 Міміка, як зовнішній прояв психічних станів
Намагаючись зрозуміти і оцінити людину, розпізнати його ще не проявилися психологічні властивості, ми першорядну увагу приділяємо його особі. При цьому наша свідомість спирається не стільки на риси обличчя, скільки на виразні руху - міміку. Міміка відіграє провідну роль у передачі інформації при спілкуванні на близькій відстані, і є однією з найбільш розвинених каналів невербальної комунікації. На обличчі відображається інформація про емоції, настрої, ставлення людини до подій, про його характер. Люди більшою мірою здатні контролювати міміку, ніж жести, пози або інтонацію.
Міміка - сукупність рухів частин обличчя людини, що виражають її стан або ставлення до того, що вона сприймає (уявляє, обмірковує, пригадує і т. п.) [15].
Під мімікою ми розуміємо рух м'язів обличчя. Її не слід плутати з фізіогномікою (наукою, за допомогою якої за формою обличчя можна судити про психічні властивості тієї чи іншої людини). Як встановлено ще Дарвіном, міміка людини йде корінням у світ тварин. У тварин і людини чимало спільних мімічних виразів - міміка страху, переляку, тривожності і т.п. Проте у людини є специфічні почуття і їх мімічні вираження - стан натхнення, захоплення, співчуття, ентузіазму та ін. Багато виразних засобів людини розвинулися з рухів, які в світі тварин мали пристосувальне значення.
Так, вираз ненависті у людини - підведення верхньої губи - філогенетично пов'язаний з страхітливим оголенням іклів у тварини, що готується до боротьби.
Дослідження мімічного вираження емоцій почалися ще більш 100 років тому. Одніє
Жести, поза та міміка на телебаченні курсовая работа. Журналистика, издательское дело и СМИ.
Дипломная работа по теме Особенности трудовой мотивации и стимулирования персонала в современных российских условиях
Сочинение: Отъезд князя Андрея на войну Анализ главы 25 из романа Л. Н. Толстого Война и мир, часть первая,
Курсовая работа по теме Основные проблемы социальной защиты населения в Республике Беларусь
Сочинение Смысл Жизни 11 Класс План
Дэвид Гудинг. Учение Христа о святости
Курсовая работа по теме Регулирование давления жидкости в напорном трубопроводе
Устное Сочинение Два Помещика
Религия Древнего Египта Реферат Для Студентов
Реферат Глобальные Проблемы Человечества И Пути Их Решения
Реферат: Review Of Escape From New York Essay
Реферат: Подготовка баскетболистов
Реферат по теме Аналитическая психология Юнга
Эссе Почему Я Живу
Дневник Прохождения Практики Студентом
Реферат: Представление о себе, как фактор выбора профессии
Дни Воинской Славы Реферат
Реферат по теме Семенівка Семенівського району Чернігівської області
Сочинение На Тему Письмо Школе
Реферат: Европа для мусульман - постоялый двор или отчий дом. Скачать бесплатно и без регистрации
Книга: Социальная психология - Н.К.Радина
Земельно-имущественные отношения - Государство и право отчет по практике
Технологии бурения наклонно-направленных скважин - Геология, гидрология и геодезия презентация
Юридичні та фактичні конституції - Государство и право реферат