Війна в Україні, сесія Запитань та Відповідей за червень 2024 року, частина 3
Tom Cooper https://t.me/tomcooperanalyticsЩе більше відповідей на ваші запитання... (так, я працюю і над "старими" питаннями, на ходу... будь ласка, наберіться ще трохи терпіння).
***
1.) Як ви оцінюєте цю війну: регіональний конфлікт між Україною та Росією, маріонеткова війна між Росією та НАТО чи війна за світове панування між Китайською Народною Республікою (КНР) та США, що тільки починається? І чи впливає така оцінка на ваші судження про конкретну політику залучених сторін?
Я розумію цю війну насамперед через призму російського Генштабу: як продовження політики Путлера іншими засобами. Кілька разів за останні 20 з гаком років Путлер чітко заявляв, що Росія перебуває у стані війни з усім Заходом (і особливо зі США). По-друге, я розумію це як війну Путлера на знищення України: для нього абсолютно неприйнятно існування України (принаймні, як окремого від Росії суб'єкта).
Далі я бачу цей конфлікт, в якому Україна була змушена усвідомити, що вона повинна повністю (пере)утвердитися як незалежна від Росії: як суверенна країна з власною історією, традиціями, мовою, політикою та майбутнім. І вона повинна нав'язати цей спосіб мислення не лише росіянам, але й своїм "західним союзникам". Таким чином, я розглядаю цей конфлікт як "остаточну версію війни за незалежність України".
Іншими словами: Я не розглядаю цей конфлікт з типово західноцентричної точки зору (згадайте, як Марк Галеотті описав його як "західний нарцисизм"), а отже, не можу розглядати його як "проксі-війну". Це "проксі-війна" лише для тих, хто вважає, що українці не мають власного розуму (або є такими собі "обдуреними росіянами") і що зовнішні сили підштовхнули їх до відокремлення від Росії: тобто війна базується на якомусь зловісному задумі. Я вважаю такий спосіб мислення відверто тупим, безумовно примітивним і, безумовно, помилковим.
З моєї точки зору, ситуація така ж, як у Лівії чи Сирії на початку 2010-х: ні, не було ніякої "західної змови зі зміни режиму", але народ Лівії, а потім народ Сирії повстав проти кривавих режимів, які тероризували їх протягом 40 з гаком років. Жодному з них не потрібна була якась "змова ЦРУ-Моссад-аль-Каїди", щоб прийти до цієї ідеї, і лише після цього Захід втрутився, та й то лише в обмеженій мірі (адже в обох випадках країна пішла на дно саме тому, що Захід тоді відмовився нав'язувати себе місцевим жителям і вважав за краще прийняти інтереси інших іноземних держав заради умиротворення).
Звичайно, в Україні задіяно багато іноземних сил. З Україною багато грають - особливо банда Байдена-Блінкена-Саллівана (ЄС не має достатньо послідовної зовнішньої політики, щоб робити щось подібне; скоріше так, що Шольц робить свою справу, Макрон - свою, а всі інші - свою...). І так: оскільки Захід постачає зброю, гроші і політичну підтримку, війна, ймовірно, для багатьох буде "схожа" на "проксі-війну". Однак, ніхто інший, як росіяни, змусили українців взяти ситуацію у свої руки, ніхто інший, як росіяни, вторглися в Україну (Путлер визнав це ще у 2015 році), і ніхто інший, як українці, захищають свою країну, націю і саме своє існування як українців. Це гола суть цього конфлікту, і так буде завжди. Саме тому це також війна, яка в майбутньому змусить українців переосмислити свою роль як країни та нації.
(...де я вважаю, що українці повинні завжди пам'ятати: коли у Східній Європі є величезна країна з населенням близько 37 мільйонів... то Захід не "горить" бажанням прийняти її як "рівну", принаймні, не забезпечивши свої власні інтереси в першу чергу. ...і майте на увазі, що "Захід", насправді, потребує України більше, ніж навпаки).
Нарешті, ця війна, як я сподіваюся, може змусити Захід до фундаментальних реформ способу управління (тому що те, що ми маємо зараз - це, просто кажучи, "клептократія з обмеженим вибором", але аж ніяк не "демократія"). Саме це додає всій ситуації елемент "війни за світове панування": якщо наша олігархія та її приватні і корпоративні інтереси продовжуватимуть домінувати в політиці та управлінні, і залишатимуться залежними від отримання прибутків від співпраці з КНР (а останні аналізи ситуації свідчать про те, що і США, і ЄС безнадійно не здатні відірвати свої комерційні інтереси від Пекіна, тобто залишаються по вуха в ньому загрузлими), то наші системи нічим не кращі за будь-які інші диктаторські режими світу.
***
2.) Тобто, на Вашу думку, шанси України (виграти цю війну) низькі?
Моя оцінка полягає в тому, що за нинішнього стану речей - якщо Україна продовжуватиме чекати на значне збільшення західної допомоги, а отже, залишатиметься надмірно залежною від західної підтримки у вигляді поставок артилерійських боєприпасів, ЗРК тощо - ця війна продовжуватиметься так само, як вона триває з літа минулого року.
Тим не менш, я не розглядаю цю (чи будь-яку іншу подібну ситуацію) як "низькі шанси", а як "безмежні можливості". Війни такого масштабу, як ця (не лише в географічному, економічному чи політичному сенсі, але й у сенсі їхнього впливу на людство, політику, технологічний розвиток, а отже, на економіку, культуру і т.д. далеко від поля бою), як правило, "скидають самозакохане людство з його вежі зі слонової кістки" і змушують його усвідомити, прийняти і попрацювати над власними помилками (яких, до речі, дуже багато).
***
3.) Чи може Україна стати повністю незалежною від західної підтримки у сфері боєприпасів?
Не в короткостроковій перспективі. Швидше за все, це займе щонайменше 4-5 років, значною мірою залежатиме від вибору та інвестицій у "правильні" технології, а також буде залежати від здатності України значно покращити захист свого енергетичного сектору та промисловості.
Тому що: промисловість не може виробляти без електроенергії (більше того: вся система "цивілізації" не може функціонувати без електроенергії), а енергетичний сектор не може виробляти, якщо його знищують російські ракети.
***
4.) Як зазвичай описують цю повітряну війну, перші 1-2 тижні були дуже інтенсивні польоти і бої, і обидві сторони зазнали великих втрат. Потім інтенсивність значно знизилася. А що відбувається зараз? Історія про те, що 110-та механізована бригада збиває старі Су-25 останніми днями, а також під час боїв за Авдіївку: це перебільшення чи що? Чи є щось знищене або пошкоджене в результаті повітряної війни, і якщо так, то як часто це відбувається?
Наразі у мене немає підстав "очікувати", що кількість відомих втрат з попередніх періодів цієї війни суттєво зросте. Наприклад, що раптом з'являться якісь 10-15-20 додаткових, абсолютно невідомих втрат - чи то з російського, чи то з українського боку.
Може бути 10-15, навіть 20 або більше "списань": випадків списання літаків після повернення на базу - чи то через бойові пошкодження, чи то з інших причин. Але не так багато "невідомих збитих літаків".
Далі, так, я знаю, маса західних коментаторів і експертів - навіть багато хто з українських - говорять про те, що повітряна війна була дуже інтенсивною в перші 7-10 днів, а потім дії сповільнилися, і більше ніколи не ставали такими інтенсивними...
Моя оцінка принципово інша. Наприклад, зараз я працюю над книгою, в якій буде описано, серед іншого, битву за Ізюм і прорив російських військ під Попасною, за березень-квітень-травень-червень 2022 року. Наскільки я можу судити, принаймні за кількістю втрат, росіяни використовували авіацію для підтримки цих операцій щонайменше так само інтенсивно, як і під час штурму Києва, Чернігова, Харкова, Херсона, Миколаєва та інших населених пунктів. Тільки вони не використовували вертольоти, і вони літали далеко від Києва, а отже, далеко від "очей громадськості".
Більше того - і частково через результат цих боїв (принаймні в районі Попасної) - офіційний Київ не надто прагнув хвалитися, а багато збитих російських літаків і гелікоптерів розбилися за його лінією фронту, а отже, поза межами української можливості підтвердити свої втрати. Тим не менш, я не винен, що більшість інших спостерігачів і коментаторів пропустили цю частину подій, а отже, пропустили той факт, що ПКС - військово-повітряні сили, основним завданням яких є підтримка російських сухопутних військ - вчинили точно так само, як і російські сухопутні війська, і переключили свою увагу з "важливих" місць, таких як Київ, на "неважливі", такі як Ізюм, Балаклія, Кремінна, Сєвєродонецьк, Краматорськ і т. д. Це не означає, що вони взагалі не атакували "важливі" місця, такі як Київ. Це не означає, що вони менше літали. Або зазнали менше втрат.
Щодо того, що відбувається зараз: на початку війни було багато фаталізму. З обох сторін, але особливо в лавах ПСУ. Щось на кшталт: "Гаразд, вони все одно нас (українців) знищать, тож давайте візьмемо з собою стільки їх, скільки зможемо..." було однією з головних причин, чому Україна зазнала таких високих втрат серед своїх висококваліфікованих пілотів на початку війни.
Крім того, обидві військово-повітряні сили наносили прямі повітряні удари: атаки, в яких некерована зброя (бомби і некеровані ракети) безпосередньо націлювалася на позиції противника, пролітаючи над ними. Через широку доступність засобів протиповітряної оборони, в тому числі таких невідомих росіянам ПЗРК, як "Пірун" польського виробництва, це призводило до надмірних втрат. Десятки літаків і вертольотів були збиті.
Ті, хто вижив з обох сторін, проаналізували цей досвід і швидко дійшли висновку, що більше немає сенсу діяти таким чином - особливо, якщо їх збивають ще до того, як вони встигають випустити зброю. Тому обидві сторони змінили свою тактику на "непрямі" атаки: запуск некерованих ракет з кабрування, а віднедавна - на "кидання" керованих бомб з віддалі.
Таким чином, кількість вибухівки, що застосовуються проти цілей, з часом фактично зросла, а точність - ще більше, навіть якщо загальна кількість бойових вильотів дещо зменшилася. Але в цьому і полягає один з аспектів застосування керованої зброї: літати треба не так часто, а влучань все одно може бути набагато більше.
Щодо заяв 110-ї мех. бригади про збиті 5-6 російських Су-25 в районі Авдіївки за останні кілька місяців: принаймні з кількома з них все гаразд. Справа в тому, що замість старих ракет, більшість з них були збиті ЗРК "Бук М1" з ракетами RIM-7 Sparrow або "Оса-АКМ" з ракетами повітря-повітря Р-73, а потім (це особливо стосується 110-ї мех. бригади) модернізованими ПЗРК. Тобто: "нове" озброєння. Тобто, як і в лютому-березні 2022 року, має місце "момент несподіванки": росіяни здивовані тим, що зіткнулися зі зброєю, з якою раніше ніколи не стикалися. Їм завжди потрібен час, щоб відреагувати на таку появу.
![](/file/9f042603040cad2320b28.png)