Слов'янофіли, нігілісти і народники - Философия доклад
![](/file/c17a668ccb7333e986a5a.jpg)
Главная
Философия
Слов'янофіли, нігілісти і народники
Соціальні, політичні і культурні перетворення у XIX сторіччі в Росії. Німецька філософія, перенесена на російський грунт. Нігілісти і народники. Погляди Д.І. Пісарева, П.Л. Лаврова. Російська релігійна філософія. Місце вчення про цілісність в людині.
посмотреть текст работы
скачать работу можно здесь
полная информация о работе
весь список подобных работ
Нужна помощь с учёбой? Наши эксперты готовы помочь!
Нажимая на кнопку, вы соглашаетесь с
политикой обработки персональных данных
Студенты, аспиранты, молодые ученые, использующие базу знаний в своей учебе и работе, будут вам очень благодарны.
1. Слов'янофіли (І.В. Кирєєвський, А.С. Хом'яків, К.С. Аксаков і ін.) і західники (П.Я. Чаадаєв, А.И. Герцен і ін.)
2. Нігілісти і народники. Погляди Д.І. Пісарева, П.Л. Лаврова Н.К. Михайлівського
3. Російська релігійна філософія (Н.Ф. Федоров, Ф.М. Достоєвский В.С. Солов'їв)
1. Слов'янофіли (І.В. Кирєєвський , А.С. Хом'яків, К.С. Аксаков і ін.) і західники (П.Я. Чаадаєв, А.И. Герцен і ін.).
В XIX сторіччя Росія ввійшла з твердим наміром продовжити соціальні, політичні і культурні перетворення. Філософські течії, що намітилися в попередньому столітті, одержують розвиток і вдягаються в більш зрілі і виразні форми. Зупинити рух філософського мислення було неможливо. Багато в чому це пов'язано з Вітчизняною війною 1812 р. Живе знайомство російських людей, у тому числі привілейованих шарів народу, із Західною Європою спричинило за собою не тільки сплеск інтересу до іноземної культури, але знов відродило тему російської самобутності. Значною мірою поглибленню вітчизняної філософської культури сприяло розповсюдження німецького ідеалізму, захоплення ідеями Канта, Фіхте, Шеллінга і Гегеля. Філософське життя в цю епоху пов'язано з діяльністю як духовних шкіл, так і світських учбових закладів. В московському університеті починають викладати філософію перші російські професори. Філософія порушувала надії, що нерідко виходять за її об'єктивні можливості.
Німецька філософія, перенесена на російський грунт, в творчості вітчизняних мислителів стає своєрідним еталоном в русі до оригінальних і самобутньому філософським концепціям.
В 40-е роки здійснилося «розщеплювання» російського духу. У філософській думці Росії намітилися дві лінії: слов'янофільство і західництво. Вже в 30-е роки слабшає захоплення Шеллінгом: філософську думку все більш починає привертати ідеалістична система Гегеля. Міцніє і сама російська філософія. На зміну неясним метафізичним уявленням приходить осмислена постановка питань конкретного пізнавально-практичного характеру. Громадська думка тяжіє до достовірного знання про долі вітчизни, рушійних силах його історії, про місію, що випала на частку Росії.
Думки розділилися. Одні вважали, що Росія просто відстала від передових країн Європи, і що вона приречена на продовження шляху, пройденого Заходом, і який їй неминуче належить повторити. Інші, навпаки, вважали, що унаслідок петровских реформ Росія втратила власний образ, втратила національні корені, і що їй приречено відродити староруські, православні початки побуту і культури, щоб сказати миру своє, нове слово. Прихильники першої думки утворили як би табір західників, прихильники другого - слов'янофілів.
Дотепер існують погляди, згідно яким західників звинувачують в зайвій пристрасті до іноземної, нелюбові до батьківщини, в сліпому наслідуванні всьому європейському, а слов'янофілам пред'являють докори в нездатності зрозуміти закономірний хід історії, відстоюванні неуцтва і безкультурності, в «квасному» патріотизмі. Таким чином, одні предстають в ореолі людей прогресивних, передових, інші ж - в кращому разі в образі культурних реакціонерів і ретроградів.
Насправді справа йде складніше. І західники, і слов'янофіли Росію любили. Любили по-своєму, з урахуванням філософських, етичних і релігійних особливостей, властивих цим течіям. Західники хотіли бачити Росію без властивих їй вад і вад, але деколи це прагнення приймало форми злобної критики і неприязні, переходячи в неприкриту ненависть.
Слов'янофіли не відрікалися від західної культури. Більш того, основоположники цього напряму були людьми європейски утвореними, глибоко знаючими світову і європейську філософію. Показово, що І. В. Кирєєвський, що стояв біля витоків слов'янофільства, журнал, заснований їм, називає «європеєць». Лише найнаївніші з них прагнули як би механічного повернення в допетровский побут. Головна ж мета слов'янофілів полягала в тому, щоб повернути Росію до початків православного життя і, узявши у Заходу все позитивне, розвивати ці початки. Самі слов'янофіли були живими носіями православної культури.
Слов'янофілська лінія у вітчизняній філософії представлена творчістю А. С. Хомякова (1804-1860), І. В. Киреевского (1806-1856), До. С. Аксакова (1817-1860), Ю. Ф. Самарина (1819-1876). Слов'янофілські переконання розділяли також А. И. Кошелев і М. П. Погодін. До так званих «пізніх слов'янофілів» належать Н. Я. Данилевский (1822-1885) і До. Н. Леонт'єв (1831-1891), Ф. И. Тютчев (1803-1873).
Особливий вплив на творчість А.С. Хомякова надали ідеї Шеллінга. Хом'яків не створив спеціальної праці з викладом своїх філософських поглядів. Майже всі його твори написані з приводу (або в зв'язку) думок, виказаних ученими, письменниками і філософами. Проте, і вони дають можливість виявити своєрідність і оригінальність у філософствуванні цього мислителя.
Основна особливість його творчості в тому, що він виходив з церковної свідомості. В Церкві він бачив повноту істини, джерело світла, яке освітлює все товарне буття. І в такому значенні він - справжній християнський філософ. Для Хомякова поняття Церкви - у відмінність, наприклад, від Чаадаєва, для якого Церква - це сила, діюча в історії, - укладено у факті духовного життя. Церква у Хомякова виступає основою всіх його філософських побудов. Основою гносеології у Хомякова є антропологія - зв'язуюча ланка між богослів'ям і філософією. З вчення про Церкву він виводить вчення про особу, принципове відкидаюче індивідуалізм. Окрема особа проявляє досконале безсилля і демонструє внутрішній непримиренний розлад. І якщо для Чаадаєва особа пов'язана з «світовою свідомістю», то для Хомякова особа, що розкривається у всій повноті, єдина з Церквою. Розум, совість, творчість - все це функції Церкви. З цих передумов він виводить своє вчення про два корінні типи особи. В особі завжди йде боротьба двох протилежних почав: свободи і необхідності. Переважання того або іншого початку формують один або інший тип. Там, де панує шукання свободи, - іранський тип. Там же, де переважає підлеглість необхідності, - кушитский тип. Але дар свободи торжествує тільки в єднанні з Церквою.
Особливе місце займає вчення про цілісність в людині, більш глибоко розвинене І. В. Кирєєвськім. Цілісність виражає ієрархічну структуру душі, украй нестійку унаслідок протиборства центральних і периферичних сил. І тут важливий відхід від свободи, що нерідко проявляється людиною, - своєрідний парадокс. Будучи покликаний до свободи, людина вільно шукає ладу життя і думки, де панує необхідність. В цьому виявляється трагізм людського життя.
В області гносеології Хом'яків знаходиться під чарівливістю трансценденталізму, хоча і критикує, часом прискіпливо, гегелівську філософію. Основу теорії пізнання складає онтологізм. Хом'яків приходить до вчення про «живе знання». Значення цього навчання в тому, що пізнання істини і оволодіння нею не є функцією індивідуальної свідомості, але увірено знову ж таки Церкви. Тільки церковний розум виступає органом пізнання усецілої істини, що у результаті неминуче веде до зіставлення розсудливого знання вірі. Тому можна говорити про ототожнення Хомяковим західного християнства зі всією системою раціоналізму.
Хом'яків засуджує латинство, яке вимагає від індивідуальної свідомості покірності і слухняності Церкви, але разом з тим він відкидає і індивідуалізм, до якого схиляється протестантство.
Для досягнення істинного знання необхідне «соборування багато кого», потрібна загальна робота, що зігрівається і освітлювана любов'ю. В наявності повинне бути «спілкування любові», що свідчить про співучасть в пізнавальному процесі моральних сил душі. Для Хомякова важлива не психологічна цілісність, а цілісність об'єктивна, виникаюча з моральних вимог. Перший ступінь пізнання - віра, після оволодіння, якій приходить черга розуму. Підсумком такого підходу до пізнання виступає затвердження соборної ідеї пізнання. Соборність - ця вільна єдність основ Церкви в справі сумісного розуміння правди і сумісного відшукання шляху до порятунку, ця єдність, заснована на одностайній любові до Христа і божественної праведності.
Основний принцип Церкви полягає не в покорі зовнішньої влади, а в соборності. Таким чином, соборність означає, що ні Патріарх з його верховною владою, ні навіть Уселенський собор не є абсолютними володарями істини, але тільки Церква в цілому.
Соборність означає поєднання свободи і єдності багатьох людей на основі їх загальної любові до одних і тих же абсолютних цінностей. Ідея соборності може бути корисна при дозволі багатьох соціальних проблем. Вона застосовна як до Церкви, так і до общини.
Іншим основоположником слов'янофільства був Іван Васильович Кирєєвський - найзначніший виразник ідеології цієї течії. В 1831 р. він вчинив подорож до Берліна, де якийсь час слухав лекції Гегеля і Шлейермахера, а в Мюнхені зійшовся з Шеллінгом, якого почитав все життя. Філософські погляди Кирєєвського висловлені, по суті, в трьох статтях: «дев'ятнадцяте століття» (опублікована в журналі «європеєць» після повернення з Німеччини), «Про характер європейської освіти в його відношенні до освіти в Росії» (надрукована в 1852 р. в «московській збірці») і, нарешті, «Про можливість і необхідність, нову почав у філософії» (в 1856 р. опублікована в журналі «Російська бесіда»). Кирєєвський виходив з того, що XIX століттю призначено відкрити епоху духовного відродження. Росії при цьому судиться зіграти очолюючу роль. Свою філософію він будує на глибоко релігійних, православних підставах. Непорушним витоком його філософії, як і філософії Хомякова, служать писання Св. Батьків Церкви. В них він знайшов істинне благочестя, дух упокорювання, духовну тверезість, яких не вистачало, по його розумінню, занадто гордовитому і самовпевненому розуму Заходу.
Найістотніша межа філософії Кирєєвського - думка про цілісність людського духу, вільна як від абстрактного раціоналізму, так і від романтичної екзальтації. Він вважає, що в глибині душі слід шукати той внутрішній корінь розуміння, де всі розрізнені сили зливаються в один живий і цільний зір розуму. Таку чистоту і первозданну цілісність духу може дати тільки спрямованість до Бога. От чому індивідуалізм і раціоналізм є ворогами цілісної істини. Кирєєвський невпинно повторює тезу про етичну нейтральність розсудливого знання.
Панування розуму над інтуїцією і вірою привело до тому, що розвинулася спершу схоластична філософія усередині віри, потім реформація у вірі, і, нарешті, останнім часом - філософія зовні і проти віри. Західна культура, стаючи безбожною і матеріалістичною, приречена на духовну загибель. Русь же, прийнявши християнство від Візантії, зберегла первинну чистоту віри. На Русі панували братство і упокорювання, що знайшло вираз в селянській общині і куксі гостинності. На Русі мав місце союз держави і Церкви. От чому Росія повинна повернутися до втраченого патріархального і гармонійного устрою життя. Це не припускає національної відособленості Росії. Безумовно, в поглядах Кирєєвського і інших слов'янофілів має місце відома ідеалізація стародавньої Русі, але разом з тим їх нескороминущою заслугою є те, що вони змогли побачити і виразити у філософських категоріях кращі, не зживаються сторони російського духовного життя.
К.С. Аксаков вірив в необхідність відновлення допетровских порядків, абсолютизував московську Русь, вважаючи, що завдяки певній замкнутості життя вона залишалася національною і самобутньою. Проте повернення до самобутніх витоків російського життя, на думку Аксакова, треба з'єднати з сучасною йому європейською освітою. Відповідаючи на звинувачення в консерватизмі з боку західників, Аксаков писав: «помилковому наслідувальному напряму не перемогти істинного, природного, здорового прагнення до самобутності і до народності». З точки зору До. З. Аксакова, у Росії - особливі шляхи розвитку, в основі яких лежить специфічна система державної влади. Своєрідність її полягає у взаємовідношенні, що складається протягом сторіч, між народом і державою, урядом. Особлива роль при цьому належить православ'ю.
Слов'янофільство, в основному, було представлено релігійно-національним рухом і в своїй соціально-політичній орієнтації відстоювало патріархально-монархічні ідеали. В протилежність йому західництво виходило з необхідності розвитку Росії в напрямі" вказаному західноєвропейською цивілізацією. Воно носило яскраво виражений секулярний і космополітичний характер, хоча і не чужалося внецерковного християнства і патріотизму.
Термін «західники» вперше спожив Н. В. Гоголь в «Вибраних місцях з листування з друзями». Прихильники західництва вважали за краще говорити про себе як про супротивників слов'янофілів. Західництво - течія неоднорідна, що зазнала в своєму розвитку істотну еволюцію. Так, пізніші його представники відрізнялися войовничим секуляризмом і схильністю до примітивного матеріалізму.
Історія західництва - приклад свого роду звироднілості ідеї свободи. Прихильники цього напряму вважали, що Росії необхідно вчитися у Заходу, а це можливо лише в тому випадку, якщо пройти той же шлях суспільно політичного розвитку. Подоланню культурної відсталості винне сприяти засвоєння європейської науки. Західники мало цікавилися релігією, майже всіх їх об'єднувала ідея секуляризации в різних сферах суспільного життя. Якнайбільше вони цінували політичну свободу і виступали пропагандистами соціалізму.
В самостійну соціально-філософську концепцію західництво оформилося в 40-х рр. XIX в. Вперше воно заявило про себе в квітні 1841 р., коли в журналі «Вітчизняні записки» були опубліковані дві статті В. Г. Белинского (1811-1848), нині відомі під загальною назвою «Росія до Петра Велікого». Белінській же і став визнаним вождем західників. Весь рух об'єднувався навкруги керованих ним журналів «Вітчизняні записки» і «Сучасник».
Характерні риси світогляду західників - естетичний гуманізм і соціально-політичний радикалізм. Вони наполягали на відділенні релігійної сфери від філософії і ідеології. Їх привертала ідея воскресіння і поглиблення «теургічної турботи». Західникам було властиво відчуття відповідальності за історію, що виливалося в пошук шляхів активного втручання в хід історичних подій. Саме західництво сформувало середовище, що породило у результаті російську інтелігенцію як соціально-культурне явище.
В західництві можна виділити два напрями. До першого примикали В. Р. Белінській, А. И. Герцен (1812-1870), Н. П. Огарев (1813-1877), В. П. Боткин (1812-1869) і інші. Ця течія виражала радикально-демократичні настрої, діапазон яких був також вельми різноманітний. Це підтверджується, наприклад, відмінністю позицій двох лідерів західництва -Белинского і Герцена. Перший рішення «соціального питання» тісно пов'язував з європеїзацією Росії, тоді як Герцен віддавав перевагу соціалістичним ідеалам. Проте, націленість на соціальні перетворення здобула цьому напряму репутацію лівого крила.
Праве крило західників було, хоча і численним, та зате і більш помірним, ліберальним. Очолював рух професор історії Т. Н. Грановский (1813-1855). Навкруги нього об'єднувалися До. Д. Кавелин (1818-1885), В. П. Боткин, П. В. Анненков (1813-1887) і інші. Боткин до них прилучився з середини 40-х років. В цьому кружку послідовно критикувався якобінський терор і відстоювалися ідеали Жиронди.
Філософською основою західництва стало ліве гегельянство. Західники категорично заперечували об'єктивізм і панлогізм Гегеля. В центр всесвіту вони ставили індивідуальність, живе людське Я. История для них була синонімом прогресу, кінцевою метою якого було створення суспільства, здатного забезпечити осіб умови повної свободи, добробуту і гармонійного розвитку. Рушійною силою історії є не народні маси, а раціонально мислячі індивіди. Суспільний прогрес наступатиме у міру гуманізації індивідуальної свідомості і всієї системи суспільних відносин. Для філософії західників вельми характерний наліт просвіти. Так, слов'янофілському ідеалу соборності західники протиставляли віру в творчі можливості проінформованого розуму, здатного приборкати сили природи і історії.
В руслі полеміки слов'янофільства і західництва позначився інтерес до історії як предмету філософського і наукового знання. Початок цьому руху думки поклав один з головних опонентів слов'янофільства - Олександр Іванович Герцен (1812-1870). Західництво Герцена, його критичне переосмислення у дусі позитивізму філософії Фіхте, Шеллінга, особливе філософії історії Гегеля і, головне, досвід додатку їх філософських ідей до пояснення сучасної йому європейської і російської дійсності сприяли виробленню ним оригінальної філософії історії, в рамках якої історія з'явилася як вищий прояв саморозвитку природи. Одним з центральних теоретичних пунктів герценовских побудов стала критика телеологізма в будь-яких його проявах. Не задовольняючись архаїчним провіденціалізмом слов'янофілів, Герцен пориває і з концепцією суспільного прогресу, що приносить в жертву майбутньому теперішній час. На відміну від слов'янофілів і західників-прогресистов, Герцен орієнтований на теперішній час, на повсякденне буття людини і категорично заперечує проти того, що приніс його в жертву в ім'я яких би то не було священних або прогресивних цілей.
Одне з центральних місць у філософії Герцена займає проблема відношення особи з її свободою волі і розумними цілями до об'єктивних законів історії з їх видимим алогізмом. Він знімає цю суперечність розгорненою тезою про те, що історія є вільна і необхідна справа самої людини і тому історія «вимушена» припуститися людину в співтворчість історичної необхідності.
Таким чином, історія суспільства предстає в побудовах Герцена як динамічна система, яка не має зовнішньої мети і саме в цьому значенні не «має майбутнього», що саморозвивається. Вона відкрита для людської (і власного) творчості і тому непередбачувана. Це було не «проповіддю філософського алогізму», за що йому дорікали, а швидше «бунтом» проти логічного редукціонизма і просвітницького історицизма на користь реалізму. Цей реалізм як досвід, можна сказати, природно-научній інтерпретації історичного процесу виводить герценовскую філософію історії на рівень сучасного знання.
Нові ідеї розвитку Росії привів Петро Якович Чаадаєв (1794-1856), історіософська модель якого про історичні долі Росії визначила спрямованість розвитку вітчизняної філософії історії на багато років вперед. Чаадаєв в епатуючій формі поставив проблему про невідповідність величі Росії нікчемності її повсякденного існування. Захід в його філософічні побудовах виступив як би ідеальною моделлю, а Росія - країною, про долю якої Провидіння було мало стурбовано, і тому вона просто «заблукала на землі». Розташована між Європою і Азією, вона належить швидше за географію, ніж історії, затверджував Чаадаєв. Вона взагалі не заслужила б згадки в загальній історії, якби не протягнулася від Німеччини до Берінгова протоки, і якби полчища монголів не пройшли по ній, загрожуючи Європі.
Причини духовної убогості народу і економічної відсталості країни Чаадаєв бачив в «випаданні» її із загальної історії, релігійним і національно-культурним партикуляризмом, що супроводжувався. Ця проблема стала предметом філософсько-релігійної рефлексії в його «Філософічні листах». Її рішення мислитель спробував знайти в провіденціалізмі, пізніше названому М.О. Гершензоном «соціальним містицизмом». Значення історії, згідно його концептуальній схемі, визначається «божественною волею», що володарює в століттях і ведучій людський рід до його кінцевої мети. Провидіння, проте, не позбавляє людини свободи вибору цілей і засобів, ставлячи його тим самим в ситуацію відповідальності. І чим виразніше позначається провіденціальний значення історії, тим вище відповідальність людини за її результат.
Таким чином, хоча в основі історичного буття миру, згідно Чаадаєву, лежить Провидіння, суб'єктом історії виступає все людство або окремий народ, як його персоніфікована частина. В цьому значенні немає народів історичних і неісторичних, але є народи, що зрозуміли і не зрозуміли. Чаадаєв, як би повертаючись до ідеї Одоєвського про переваги «свіжого народу», сформулював її як ідею про переваги народів, до яких відносив Росію, що відстали.
Таким чином, Чаадаєву російська історіософія зобов'язана постановкою проблем, що стали крізними в подальші десятиріччя її розвитку. «і багато що з того, що передумали, пережили, що створили, що виказали найблагородніший розум епохи, - Белінській, Грановській, Герцен, Аксаков, Кирєєвський, Хом'яків, потім Самарін і ін., - писав Д.Н. Овсянико-Куліковській, - було як би «відповіддю» на питання, піднятий Чаадаєвим. Немов в спростування песимізму Чаадаєва з'явилося покоління чудових діячів, розумове і моральне життя яких поклало початок подальшому розвитку».
В цілому слов'янофілів і західників об'єднувало відчуття незадоволеності політичними і соціальними умовами, що затвердилися в Росії. Їх об'єднувало прагнення в пошуку шляхів, які могли б виправити невірне, на їх погляд, стан речей.
2. Нігілісти і народники. Взгляды Д.И. Пісарева, П.Л. Лаврова, Н.К. Михайловского і ін.
В 70-х роках XIX в. на основі своєрідного світогляду оформився суспільно-політичний рух, іменований народництвом. Тисячі хлопців і дівчат відправилися в село для встановлення контактів з простим народом. Спонукальною силою цього руху виступала подвійна задача: розділити тяготи життя і долю народу, а також вивчати народ культурі, просвітити його світлом цивілізації і тим самим підготувати грунт для грядущої революції. В цьому значенні народництво є синонімом демократизму, гуманізму і потягу до народу. Головними ідеологами руху були М. А. Бакунин (1814-1876), П. Л. Лавров (1823-1900), П. Н. Ткачев (1844-1886) і Н. К. Михайловский (1842-1904).
Прихильники Бакуніна робили ставку на селянський бунт в надії, що він перейде у всенародну революцію. Підсумком її винна стати республіка на основах анархізму.
Ідеологія Лаврова виходила з того, що народна революцій в Росії неможлива без тривалого попереднього «розгойдування», без вироблення соціального і політичного світогляду народних мас. Головне в його поглядах відводилося мирній просвітницькій діяльності серед широких шарів народу.
Послідовники Ткачева перспективу народної революції вважали нереальною. Вони не бачили необхідності витрачати час на «розгойдування» народу і сподівалися шляхом здійснення політичної змови вчинити політичний переворот. Все це повинне відбутися в ім'я народу і на його благо, але без участі народу.
П.Л. Лавров - один з перших в Росії розповсюджувачів позитивізму. Він відкидав метафізику у всіх її формах, але під впливом Ланге схилявся до матеріалізму, як до «робочого методу». Свідомість - продукт біологічних процесів і впливу середовища. Єдиним методом, що володіє науковими достоїнствами, він рахував метод детермінізму. Лавров - прихильник «практичної філософії». Визнаючи нерозв'язність метафізичних проблем навіть за допомогою підходу детермініста, він вважав, проте, що людина має право на власний, суб'єктивний етичний ідеал, і що в своїх вчинках він етично зобов'язаний слідувати цьому ідеалу. Лаврову належить ідея «критично мислячої особи», яка зробила сильний вплив на розум сучасників. Філософською основою народницької ідеології став його твір «Історичні листа». В цій роботі він розвиває думку про «сплату боргу народу» і закликає до служіння народу. Пропагований їм аграрний соціалізм носить яскраво виражених етичний характер.
Н. К. Михайловский - найзріліший ідеолог народництва. Не будучи філософом-професіоналом, він володів тонким філософським чуттям перш за все в питаннях соціального характеру, його твори тяжіють до соціальної філософії. Філософські погляди Михайлівського можна оцінити як проінформований позитивізм. У принципі він був проти революції і виступав за поступовий прогрес. Михайлівський керувався «суб'єктивним методом», основу якого складало визнання за людиною права на етичну оцінку суспільних явищ.
Народництво існувало як би в активній і теоретичній формах. Будучи своєрідною реакцією, на зміну характеру соціального і економічного розвитку Росії в середині XIX в., воно не виконало узятих на себе задач. Проте, вплив світогляду народників довгий час позначався в суспільно-політичному житті Росії. Остання четверть XIXв. ознаменована важливою подією - проникненням ідей марксизму в російську суспільну свідомість. Розповсюдження марксизму спочатку проходило під знаком критики ідеології народництва. Вимушені переглядати свої погляди народники переходили на інші філософські позиції.
В 60-е роки на хвилі заперечення існуючого порядку серед студентської молоді розповсюдилася ідеологія нігілізму, що одержало назву «нігілізм» (від латинського «nihil» - ніщо, етимологічно висхідне до поняття «nihilum», що означає «ні єдиній крихті», «ні волоска»), що зводить заперечення у власне мету і вербуюче своїх прихильників за принципом неприйняття існуючої дійсності.
В публіцистичному значенні поняття нігілізм спожив Н.І.Надеждін в статті «Сонміще нігілістів» в журналі «Вісник Європи» в 1829 році. За допомогою публіцистичного жанру Надеждін спробував відобразити нові літературні і філософські тенденції свого часу.
Надалі, як відомо, ідеї нігілізму розвиваються Д.І.Пісаревим, Н.Г. Чернишевськім, И.С. Тургеневым і ін., але переважно в літературі, хоча з певним філософським підтекстом.
Ідеологом нігілізму в Росії був Д.І. Пісарев. Цей «коновод нігілістів» сформулював принципи «ultimatum» свого часу. «аристократизм» духу його критики піддавав абсолютному запереченню будь-яку «поступовість», будь-яке «пристосовницьке», «погоджується»: ніякого «революційного слова» - тільки «справа» - ось альфа і омега революції як форми загальнолюдської солідарності.
Не всі, кого називали нігілістами, стояли на позиції тотального заперечення. Як і всяке значне соціальне явище, нігілізм не був однорідний. Для одних він був високою місією вивільняється свідомості від ілюзій, формуванням тверезого погляду на світ, затвердженням нових ідеалів, для інших - запереченням як таким. Сучасники болісно намагалися визначити суть і межі цього явища.
Нігілісти відкидали ідеалістичну філософію, релігію, деспотизм у всіх його проявах. Вимагали свободу особи, рівноправності жінки, проповідували «розумний егоїзм», утилітаризм, надавали велике значення природним наукам і досвідченому знанню. Вони вважали, що мораль старого суспільства перешкоджає розвитку особи, тому мета була визначена як «розчищання місця» і створення нової людини.
Поняття «нігілізм» напряму зв'язувалося сучасниками з поняттями «аморалізм» і «атеїзм». Нігілізм - це не тільки умонастрій, але і манера поведінки, певне відношення до суспільства.
Нігілізм - це явище, пов'язане з переоцінкою вищих цінностей, саме тих цінностей, які тільки і наповнюють значенням всі дії і прагнення людей.
Автор трактату «європейський нігілізм» М. Хайдеггер пов'язував нігілізм із смертю християнського Бога, коли цей «християнський Бог» втрачає владу над призначенням людини. Цікаво, що нігілізм на російській землі також має релігійні корені. Думка про смерть Бога лежить в основі всякого обгрунтовування нігілізму в Росії.
В 90-х рр. XIXв. в Росії виникає ідейно-політична течія, що одержала назву "легальний марксизм". Його прихильники друкувалися в дозволених урядом органах друку. Нерідко вони використовували в своїй критиці ідеології народництва положення марксистом філософії. Видними представниками "легального марксизму" були П. Б. Струве (1870-1944), Н. А. Бердяев (1874-1948), З. Н. Булгаков (1871-1944), М. И. Туган-Барановский (1865-1919). Більшість з них незабаром остаточно порвала з марксизмом і, більш того, встало на шлях його нещадної критики. Філософською основою «легального марксизму» виступало неокантіанство. Виходячи із зіставлення природознавства ісуспільствознавства, його прихильники відстоювали тезу про непізнаваність соціальних явищ. «легальні марксисти» приходять до уявлення про незалежність наукового знання від об'єктивної реальності, про відділення науки від практики. В результаті переоцінки філософії марксиста «легальні марксисти» прийшли до того, що вчення про класову боротьбу, про соціалістичну революцію, про диктатуру пролетаріату помилкове в своїй основі. Воно не піддається науковому доказу. Вчення ж про науковий соціалізм - не більше ніж лжерелігія. Підсумком творчості більшості, як вже сказано, представників «легального марксизму» став поворот до ідеалізму.
3. Російська релігійна філософія (Н.Ф. Федоров, Ф.М. Достоєвс кий, В.С. Солов'їв)
Невід'ємною частиною всесвітнього історико-філософського процесу є багатовікова історія філософії в Росії.
У вітчизняній філософії, що пройшла самобутній шлях розвитку, відобразився культурно-історичний розвиток Росії. Зародившися пізніше, ніж в сусідніх країнах, вітчизняна філософська думка випробувала сильний вплив спочатку візантійської і античної думки, потім західноєвропейській філософії.
Вітчизняній філософській думці властиві деякі загальні ознаки.
По-перше, вітчизняна філософія тісно пов'язана з суспільно-політичною діяльністю, з художньою і релігійною творчістю. Звідси публіцистичний характер багатьох філософських робіт, автори яких - суспільні діячі, письменники, вчені.
По-друге, вітчизняна філософія не займається спеціально розробкою теоретико-пізнавальної проблематики, пізнання стає предметом вивчення у зв'язку з проблемами буття - в цьому бачать онтологізм російській філософії.
По-третє, особливу увагу надається проблемі буття людини, в цьому плані вітчизняна думка антропоцентрична.
По-четверте, з проблемою людини тісно зв'язані соціально-історичні проблеми: проблема значення історії, місця Росії у всесвітній історії. Російська філософія істориософічна.
По-п'яте, російська філософська думка етично орієнтована, про що свідчить етично-практичний характер вирішуваних нею проблем, велика увага до внутрішнього світу людини. В цілому вітчизняна філософська думка неоднорідна, вказані риси неоднаково представлені в навчаннях різних мислителів.
Слід мати у вигляді, що деякі дослідники виділяють в рамках вітчизняної філософії оригінальну російську філософію, по суті релігійно-містичну.
В історії вітчизняної філософської думки виділяють декілька періодів:
1-й - філософська думка Стародавньої Русі X - XVII ст.;
2-й - філософія епохи Освіти (XV
Слов'янофіли, нігілісти і народники доклад. Философия.
Реферат: Социология и современные цивилизации. Скачать бесплатно и без регистрации
Қазақтардың Ру Тайпалық Құрылымы Реферат
Реферат: Эксперимент в психологии
Реферат: Chinese Exclution Act Essay Research Paper Chinese
Реферат по теме Руська Правда
Реферат: Atencion Deficiency Disorder Essay Research Paper ATTENTION
Реферат: Вильям Шекспир и его произведение "Ромео и Джульетта". Скачать бесплатно и без регистрации
Дипломная работа по теме Государственная система Великобритании и национальная идентичность англичан в оценке российского общественного мнения второй половины XIX века
Написать Мини Сочинение Мой Друг
Курсовая работа по теме Характер та його місце у структурі особистості
Международный Терроризм Реферат
Технология Получения Серной Кислотой Из Колчедана Курсовая
Реферат На Тему Полномочия Суда Надзорной Инстанции
Сочинение Рассуждение На Тему Я Горжусь Своей
Курсовая работа по теме Объектный подход реализации программных систем
Реферат: Лизинг. оценка инвестиционной привлекательности
Сочинение На Тему Незабываемое Путешествие
Купить Курсовую Работу На Заказ Недорого Туито
Возникновение Денег Реферат
Курсовая работа по теме Государство как институт политической системы
Фундаментальные науки. Поиск признаков и оснований - Педагогика статья
Теория разделения власти - Государство и право презентация
Моцарт Вольфганг Амадей - Музыка презентация