Ораторське мистецтво - Иностранные языки и языкознание контрольная работа
![](/file/c17a668ccb7333e986a5a.jpg)
Предмет, функції, історичні та теоретичні основи ораторського мистецтва. Види ораторських промов і образ оратора. Мова і стиль публічного виступу. Дискусія (полеміка) як вид мовленнєвої діяльності. Мета софістичного спору. Головна ефективність дискусії.
посмотреть текст работы
скачать работу можно здесь
полная информация о работе
весь список подобных работ
Нужна помощь с учёбой? Наши эксперты готовы помочь!
Нажимая на кнопку, вы соглашаетесь с
политикой обработки персональных данных
Студенты, аспиранты, молодые ученые, использующие базу знаний в своей учебе и работе, будут вам очень благодарны.
Предмет і функції ораторського мистецтва
Історичні та теоретичні основи ораторського мистецтва
Види ораторських промов і образ оратора
Дискусія (полеміка) як вид мовленнєвої діяльності
Предмет і функції ораторського мистецтва
У науковій літературі поняття «риторика», «красномовство», «майстерність публічного виступу», «ораторське мистецтво» нерідко використовуються як споріднені. І це дозволяє нам називати їх ідентичними, синонімами. «Риторика » (від грец. rheto-rikе) - ораторське мистецтво. В давнину завдяки своєму впливу на освіту юнацтва, суспільне життя і на різні форми літератури риторика функціонувала як попередниця педагогіки і суперниця філософії. Остання часто виступала у формі риторики. Риторика, що виникла, очевидно, на Сицилії, була приведена в струнку систему софістами. Відомо про існування підручника з риторики софіста Горгія, проти якого виступав Платон, не погоджуючись з ним у розумінні риторики. Аристотель займався риторикою з логічною, а також з політичної точки зору і залишив твір на цю тему. Стоїки також приділяли увагу риториці, яка зайняла, нарешті, міцне місце в навчальних планах вищої школи і що існувала в якості спеціальної дисципліни аж до XIX століття. Останній розквіт антична риторика пережила в так званому другому софістиці, приблизно на початку II століття».
Між тим, не викликає принципових заперечень і позиція прихильників диференціювати зазначені вище поняття, оскільки в певному контексті вона виправдана і необхідна. Поділяє її, зокрема, вітчизняна філософська класика, яка послідовно проводить відмінність між мистецтвом слова (красномовством, майстерністю публічного виступу), реальної його практикою (ораторським мистецтвом) і системою знань і теорій про нього (риторикою).
Потрібно визнати, що терміни, про які йде мова, за свою багатовікову історію ніколи не мали однозначного тлумачення. Ми можемо лише констатувати, що ораторське мистецтво - це мистецтво практичного словесного взаємодії, що надає нам можливість майстерно використовувати слово як інструмент думки та переконання. Поле риторичної діяльності не знає кордонів. Як побудувати свою лекцію викладачеві? Яким чином переконати електорат проголосувати за того чи іншого кандидата? Як вести наукову дискусію? Як виступити в залі суду? Які слова використовувати для визнання в любові? На ці та на багато інших питань допомагає відповісти риторика, знання якої, у свою чергу, формує основи ораторського мистецтва як важливої соціальної та духовно-моральної діяльності особистості і суспільства.
В історії розуміння предмета риторики, її функцій, внутрішньої будови та співвідношення з іншими областями знань і компонентами людської культури не раз зазнавало істотних змін. Зокрема, при спробі встановити предмет риторики ми змушені рахуватися з тим фактом, що за два з половиною тисячі років її існування для його визначення використовувалися сотні формулювань; їх прийнято зводити, щонайменше, у три групи визначень.
Перша, умовно звана класичної, чи грецької, трактує риторику як «мистецтво переконання» (центральне поняття у таких філософів, як Платон і Арістотель).
Друга група визначень більшою мірою пов'язана з культурними традиціями Стародавнього Риму. Найбільш певна формулювання дане тутКвінтиліаном: риторика - це «мистецтво говорити добре» («ars bene dicendi»). З цього періоду в риториці послідовно посилюється інтерес до літературно-мовного компоненту тексту і формується тенденція, пізніше послужила однією з основних причин кризи античної риторики.
Третя група визначень, характерна для середніх віків і початку періоду Відродження, трактує риторику як «мистецтво прикраси» («ars ornandi»). Виникнення вказаної групи, по суті справи, є закономірним підсумком другого тенденції - тенденції до посилення естетичної складової промови, - і об'єктивно веде до розпаду єдності змісту логосу (думки) і його вираження (мови).
Риторика античності, як і риторика наступних епох - це сукупність різного роду філософських, художніх і смисложиттєвих устремлінь глибоко мислячих і глибоко відчувають, видатних у сфері своєї професійної діяльності людей, що утворює систему цінностей тієї чи іншої історичної доби. Ось чому риторика - невід'ємна частина культури. Більше того, вважаючи мова первинної даністю, перш за все гуманітарної культури, можна стверджувати, що вона є нормою її існування в культурі. Отже, однією з ключових функцій риторики є поповнення культурного надбання особистості і соціуму, утвердження ідей і уявлень, які конкретний історичний співтовариство вважає гідними для вивчення та застосування.
Друга функція риторики найбільш характерна для сучасного суспільства, в якому особливо велика включеність усного мовлення в засоби масової інформації. Риторичну науку цікавлять чинники мовного впливу, пошук аргументації, психологія аудиторії, «перешкоди», що перешкоджають цільовим впливу на аудиторію. Одночасно з цим реалізується ще одна функція риторики - бути посередником між людьми, налагоджувати їх взаєморозуміння, зберігаючи культурну складову мови.
Іншими словами, мова йде про інформативною і переконуючої функціях риторики. Сутність інформативної функції полягає в тому, щоб підвищити загальну поінформованість аудиторії, сприяти «переходу від максимальної до мінімальної ентропії, від невизначеності до визначеності уявлення про предмет мовлення». Підвищення інформаційної компоненти публічної мови - не просто пізнавальний, а глибоко соціокультурний процес, що характеризує сучасний стан суспільства. Мета ж переконуючої функції риторики - вплив на погляди, думки, установки аудиторії. У результаті реалізації даної функції зміцнюються підстави віри в старі або формуються якісно нові установки і тим самим відбувається внутриличностная перебудова мотивів діяльності. Індивід, що піддався впливу усного мовлення, або активніше починає боротися за колишні переконання, або одержує імпульс для діяльності в конкретній галузі суспільних відносин.
Зокрема, що стосується педагогічно-просвітницької функції риторики, її надзвичайно точно висловив А. Чехов, який писав: «І в давнину, і в новітній час ораторство було одним з найсильніших важелів культури ... Всі кращі державні люди в епоху процвітання держави, найкращі філософи , поети, реформатори були в той же час і кращими ораторами ». Одночасно з цим ораторське мистецтво в своїх кращих зразках завжди становила і становить єдність думки і слова. Риторика - це форма публічного мислення, певний творчий процес думок і почуттів, здійснюваний перш за все за допомогою слова, адресованого слухачам. Вона формує потребу в осмисленому ставленні до мови. А якщо говорити про культурне зростанні окремої людини, то вплив риторики тут ні в кого не викликає сумнівів.
Всебічний аналіз промов яскравих ораторів показує нам глибину і оригінальність їх ідей, різноманіття використовуваних ними жанрів і тематики, які, у свою чергу, відображають коло їх інтересів, логіку розвитку їх думки, мовно-композиційні особливості їх мови.
Зараз багато хто виступає публічно, читають лекції, проводять бесіди. Мовна активність людей значно зросла. Разом з тим актуальність зазначеної теми множиться тим сумним фактом, що в нашому суспільному бутті - в повсякденному спілкуванні людей, в науці, педагогіці, в системі освіти в цілому, в суспільно-політичній діяльності, у сфері юриспруденції і т.п. - Ми спостерігаємо стійку, що набирає з кожним роком все більше прискорення тенденцію до зниження рівня мовної культури: огрубіння мови, втрату його образної краси і сили, зникнення ввічливих оборотів, засмічення словесним сміттям і чужої термінологією. Ці явища небезпечні вже тим, що є першою ознакою духовного зубожіння соціуму. З іншого боку, недорікуватість свідчить про слабкість або повній відсутності самостійної роботи думки. Можна констатувати, що розмови про духовне відродження російського суспільства залишаться марними до тих пір, поки не почнеться відродження його мовної культури. І для цього, безумовно, необхідно вивчати теорію ораторського мистецтва, аналізувати промови видатних ораторів, переносити теоретичні знання у власну практику.
Ще давньогрецький мислитель Платон підкреслював, що риторика, як і справжнє мистецтво, є творча діяльність, яка вимагає ретельної і всебічної підготовки. Ця підготовка починається з вивчення розділів відповідної науки. Складовими частинами (розділами) ораторського мистецтва є інвенція (визначення теми промови), диспозиція (розподіл «матеріалу» мови), меморіелокуція (надання промови необхідного стилю, її запам'ятовування) та прямого виступ. Зазначені розділи риторичної науки прийшли до нас з глибокої давнини. Утворюючи класичний канон, вони не втратили значущості та актуальності до цих пір, хоча в сучасній літературі вони не завжди виділені настільки чітко *.
Хорошому оратору необхідно багато працювати над особистим самовдосконаленням і своїми промовами. На думку Платона, оратор повинен проходити особливу школу ораторського мистецтва, яка навчила б його правильно, пропорційно і ефективно складати промови. А римський юрист, державний діяч і найбільший оратор, який написав чимало робіт з риторики, Марк Туллій Цицерон найважливішими умовами для формування справжнього оратора вважав не тільки природне обдарування, але й, що найголовніше, вивчення ораторського мистецтва (теорії) і вправ (практики). Оскільки теорія красномовства - важливе філософсько-психологічне вчення, зазначав Цицерон, воно вимагає досебе самого серйозного ставлення.
У прикладному аспекті риторична спадщина, та й саме ораторське мистецтво надзвичайно різноманітні. Від античності до теперішнього часу вдосконалюється «технологія» цього мистецтва, в неозорому кількості риторичних трактатів містяться секрети, здатні виявити багаті можливості, приховані в мовленнєвій поведінці людини. У зв'язку з цим класичного розподілу промов на судові, дорадчі та показові може бути розглянуто стосовно до різних сфер, щоб по достоїнству оцінити можливості приватних риторик в судовій, політичній, академічної, суспільно-політичної, духовної, побутової та інших сферах красномовства.
Історичні та теоретичні основи ораторського мистецтва
Традиційно вважається, що риторика з'явилася в епоху античності. Значення ораторського мистецтва у політичному житті грецьких держав (особливо у V столітті до н.е.) був надзвичайно великий, тому не дивно широке поширення шкіл красномовства в той період. Політику доводилося виступати в зборах ради та на народних зборах, полководцю - перед воїнами, приватній особі - перед судом, а також на святах, дружніх зустрічах, поминках і т.п. Тому вже ранній період античності відзначений пошуками умов дієвості мови і прагненням до теоретичного обґрунтування можливості навчити красномовства і оволодіти ним.
Перший відомий підручник з риторики, як вважають історики, належав Коракс з Сіракуз, який одним з перших став викладати красномовство (бл. 476 р. до н.е.). Цей підручник в подальшому був завезений до Греції учнем Коракс Горгій, який прибув в Афіни близько 427 р. до н.е.
В Афінах риторику розвивали Горгій і інші софісти, перш за все Фрасімах з Калхедона і Протагор, які зробили її важливою складовою частиною вищої освіти. Вперше риторика стала предметом, завершальним курс загального навчання, при Сократа, який поставив її на чолі енциклопедичного загальнокультурного освіти.
Хоча протягом всієї історії античного суспільства софістика і риторика були тісно пов'язані, вони протистояли один одному в розумінні комунікації як мети мови. Так, якщо софістика взагалі не вважала комунікацію метою розмови, то риторика представляла собою техніку досягнення успіху в комунікаційному спілкуванні. Однак саме тісний зв'язок з софістикою зробила риторику безпосередній мішенню філософської критики Платона, який, загалом-то, не схильний був відрізняти софістику від риторики.
Називаючи риторику вправністю, догідництвом ницим пристрастям, Платон намагався обгрунтувати теорію красномовства діалектикою (логікою). Ця теорія була викладена ним у «Федрі», де ораторам пропонується, по-перше, зводити до єдиної ідеї те, що всюди розрізнено, щоб, даючи визначення кожному, зробити явним предмет повчання. По-друге, розділяти усі види, на природні складові частини, намагаючись при цьому не роздрібнити жодної з них.
Одночасно з розробкою проблемного поля теоретичної риторики вищого розквіту в Греції в другій половині V - початку IV ст. до н.е. досягає практичне красномовство (Демосфен і інші філософи-оратори, згодом включені до числа десяти видатних аттичних риторів). Після битви при Херонеї (338 р. до н.е.) Греція втратила політичного суверенітету. Одночасно з цим практичне красномовство відторгається від найважливішою області свого застосування - ігри політичних сил, що, власне, спричинило його швидкий занепад. Стилістична форма мови стала цінуватися вище, ніж її зміст. У містах Малої Азії виникає новий тип красномовства - Азіанізм, настільки ж штучний, як і його стилістичний антипод - аттицизм I століття до н.е., що тяжіє до відходить в історію класицизму. Хоча риторична теорія безперервно удосконалювалася і її система ретельно розроблялася, зв'язок з практикою поступово втрачалася. У той же час риторика стала важливою навчальною дисципліною, яка домагається, подібно філософії, на загальноосвітній статус. Була канонізована, зокрема, класична схема риторичного вчинку:
* inventio - «перебування, винахід того, що сказати»;
* dispositio - «розташування, впорядкування винайденого»;
* elocutio - «вираз, прикраса словами»;
У подальшому риторика стала робити істотний вплив на античну літературу, висунувши на перший план витонченість художньої форми і прагнення до досягнення зовнішніх ефектів. Ще один розквіт грецьке красномовство пережило в II столітті н.е., в часи так званої другої софістики.
Особливий період розвитку риторики пов'язаний з ораторським мистецтвом Стародавнього Риму. Теоретичним осмисленням римського красномовства стали анонімний трактат «До Гереннію», роботи Цицерона і Квінтіліана.
Прийнято вважати (як це видно, зокрема, з аналізу збережених фрагментів долітературной сакральної поезії), що римлянам було притаманне природне риторичне дарування. Разом з грецькою системою освіти римляни перейняли в II столітті до н.е. і грецьку риторику, яка внаслідок відомої практичній корисності для общнополітичного життя незабаром стала найважливішим предметом освіти кожного знатного громадянина Риму. Одночасно в патріотично налаштованих колах римського суспільства росте опір грецькому красномовству як іноземному мистецтву, предмет якого полягає у зовнішньому витонченість словесного вираження, а не в глибині конкретного змісту. Цей рух очолив Катон Старший, найбільший оратор раннереспубліканского періоду. Вважають, що він залишив для свого сина повчання по риториці, головна ідея якого полягає в наступному вислові: «Не відпускай справи, а слова знайдуться» («Rem tene, verba sequentur»).
Марк Туллій Цицерон, якому римський сенат присвоїв почесний титул «батько нації», жив і творив у період політичних чвар кінця республіканського періоду. Про воістину геніального риторичному дарування Цицерона свідчать не тільки понад п'ятдесят повністю збережених його промов, але і його твори з предмету риторики, в яких він прагнув до об'єднання теоретичних положень і приписів грецької риторики з міцно прив'язаною до суспільно-політичного життя практикою римського красномовства .
До речі, саме через свою захопленості публічними промовами, безпосередньо пов'язаними з політикою, Цицерон був приречений на мученицьку смерть. За свідченням давніх хронік, загибель Цезаря від руки змовників, багато з яких були близькими друзями Цицерона, викликала в ньому радість і надію на відновлення колишнього республіканського ладу. Але потім він взяв активну участь в опозиції сенату Марку Антонію, затятому цезаріанцев. Марк Антоній, онук Цицерона, був хоробрим воїном, але людиною розпущеним і безпринципним. Цицерон, в перший час намагався підтримувати з ним гарні родинні стосунки, незабаром змінив свою позицію і обрушився на онука в ряді гнівних промов, які він назвав «філіппіками» (наслідуючи промов Демосфена проти македонського царя Пилипа, батька Олександра Македонського). Вважають, що в цих промовах особливий акцент був зроблений на розпусті Марка Антонія, несумісній з моральним виглядом державного мужа. Антоній не пробачив цього свого діда. І коли війська тріумвірату (Октавіана, Марка Антонія і Марка Лепіда), оволодівши становищем, прибули до Рима, однієї з перших жертв проскрипцій, оголошених триумвирами, став саме Цицерон. Цицерон, може бути, і уникнув би смерті, якби своєчасно виїхав до Греції, але він не зумів - або, схоже, не захотів - зробити це. Вбивці, послані Марком Антонієм, наздогнали Цицерона біля Кайети, де було його родове помістя. Йому відрубали голову і праву руку (повідомляється, що коли голову Цицерона доставили в імператорські покої, Антоній віддавався пияцтву і розпусті, у цей час одна з гетер, витягши з голови мертвого Цицерона мову, кнопкою пришпилив його до столу і, регочучи, оголосила учасникам оргії , мовляв, відтепер «цей орган» не буде затьмарювати життя Антонія і його друзям). У подальшому відрубану голову Цицерона за розпорядженням Марка Антонія виставили на форумі в Римі. Це жорстоке наругу над «батьком нації» шокувало римське суспільство і багато в чому зумовило подальше падіння режиму Марка Антонія.
Розуміння того, що прикраси мови нерідко порушують правила граматики, що в основі будь-якого прикраси мови лежить відхилення від зазначених правил, сприяло перегляду питання про співвідношення граматики і риторики. Творчість Квінтіліана відкривало епоху так званої «другої софістики» (близько 50 - 400 рр.. Н.е.) Знаменитий трактат Елія Доната, названий за своїм першим словом «Варваризми» (близько 350 р. н.е.), завершував цю епоху і разом з нею всю історію античної риторики.
Не знаходила більше в суспільно-політичному житті достатнього поля діяльності, риторика втратила зв'язок з практикою і перейшла до школи. Шкільне красномовство обмежувалося навчальними та урочистими промовами (declamatio), в яких цінувалася зовнішня ефектність стилістичної форми, а не конкретний зміст. Це видно, зокрема, зі збережених зразків шкільних декламацій (Сенека Старший, Квінтіліан). Римська література також зазнала впливу риторики. Зазначена вище боротьба азіанізма і аттицизма в новій формі висловилася в суперечці між представниками «нового» і архаизирующего напрямків. Квінтіліан, будучи першим в Римі вчителем риторики на державній службі, у своєму 12-ти книжковому трактаті «Про виховання оратора» дав найбільш повне з відомих нам античних посібників з підготовки оратора. У зазначеному спорі у другій половині I ст. н.е. Квінтіліан зайняв обережну позицію, посилену лише вимогою повернення до цицероновского красномовству. У II ст. н.е. відроджується архаизирующей напрямок, представлене, зокрема, фронтоном, вчителем імператора Марка Аврелія.
Серед завдань оратора поступово найважливіше місце займає надання промови стилістично правильної форми. Особливого значення набуває вчення про стилі (elocutio). Розрізнялися три стилі:
* зручний для повчання (docere), сухий стиль (genus subtile), пристосований найбільше для судового красномовства;
* має на меті зачепити слухача (movere), піднесений стиль (genus grande, sublime), який використовувався переважно в дорадчому роді красномовства;
* призначений для того, щоб потішити (delectare) слухача, середній стиль (genus media), доречний в урочистому епідіктіческом роді красномовства.
У кожному із зазначених стилів повинні були бути дотримані вимоги мовної правильності (latinas), ясності (perspicuitas), доречності (aptum) та прикраси (ornatus). Прикраси мови утворюють ядро вчення про стилі і детально викладаються в підручниках античної риторики.
Середньовічна риторика спиралася на античну (латинську) риторику, зокрема, на роботи Цицерона і Доната. У ХII столітті був знову «відкритий» Аристотель, а в XV столітті - Квінтіліан, однак сутність середньовічної риторики від цього практично не змінилася. Обмежена логікою і граматикою, літературна риторика, що сформувалась в середні століття, одержала інтенсивний розвиток лише в епоху Відродження й у Новий час. Незважаючи на те, що декламація, популярна в епоху «другої софістики», знову широко поширилася в часи Відродження, основним напрямком розвитку риторики в XV-XVI століттях залишалася літературна нива. Роботи, присвячені риториці або просто зачіпають деякі її проблемні поля, навіть якщо вони написані такими видатними мислителями, як Ф. Меланхтон, Еразм Роттердамський, Лоренцо Валла, Х. Вілесов, Ф. Бекон, на думку фахівців, виявляють значний вплив античних зразків, сприйнятих , однак, крізь призму ідей про риториці, що склалися в середні століття, і відсутність нових підходів до науки про красномовство.
Новий підйом риторика пережила в XVII-XVIII століттях. У цей час класичні зразки були відновлені в своєму первісному вигляді і звільнені від вільних інтерпретацій, але в цілому автори риторичних трактатів визначено відмовлялися від філософського обгрунтування риторики, як це було в Аристотеля і Цицерона. Зазначений підйом мав місце, перш за все, у Франції і був прямо і опосередковано пов'язаний з культурою класицизму. Так, створення французької Академії (1635 р.) наводить, окрім іншого, до появи перших французьких риторик - Барі і Ле Граса, за якими прийшли риторики Б. Ламі, Ж.-Б. Крев, Л. Домерона. За свідченням сучасників, особливим же авторитетом користувалася риторика одного з авторів «Енциклопедії» С.-Ш. Дюмарсе. Одночасно деякі проблеми риторики порушувалися у працях Ф. Фенелона і Н. Буало, обосновавших классицистськую поетику.
Що стосується таких мислителів, як Р. Декарт і Б. Паскаль, то в цілому вони критикували риторику як таку, не знаходячи особливого сенсу в збереженні цієї наукової дисципліни.
В подальшому (кінець XVIII - початок XIX ст.) Літературна риторика сприймалася в цілому як відтворення шаблонів, нетворче слідування традиційним зразкам, тоді як нова дисципліна - стилістика обіцяла розгляд літератури з точки зору творчої свободи та глибини розкриття авторської індивідуальності. Проте уявлення про риторику як про царство відмерлих кліше в зазначений період історії не можна визнати коректними. Риторика видатного французького мислителя і оратора П. Фонтані побічно підтверджує, що на початку XIX століття ця наука не тільки користувалася авторитетом, а й стояла на порозі створення нової філософської трактування теорії мови.
Фонтанів, в цілому досить обережно критикуючи позицію Дюмарсе, тим не менш, радикально розходився з ним у розумінні теорії тропів . Дюмарсе - послідчий традиції, згідно з якою фігура - це взагалі всяке риторичне відхилення, а стежок - тільки семантичне (вживання слова в переносному сенсі). Фонтані піддає сумніву правомірність самого розрізнення прямого і переносного значення, коли мова йде про одну з груп тропів. Традиційно стежок, уточнює Фонтані,визначається через поняття перекладу: кожне вжите в переносному значенні слово може бути переведено словом з тим же значенням, вжитим в прямому сенсі. Якщо область тропів обмежується тільки вжитими в переносному сенсі словами, яких фонтаном назвав фігурами позначення, то риторика як система тропів і фігур, дійсно, являє собою царство кліше. Однак, виділяючи серед тропів такі, які полягають у використанні слова у новому змісті (за традицією вказаний стежок іменується катахреза), фонтанів переходить до риторики, яка шукає причини появи нових значень і не обмежується описом функцій риторичних прийомів. Якщо до сказаного додати, що Фонтані прагнув продемонструвати неклішірованний характер фігур, стає очевидною упередженість негативного ставлення до риторики, яке, власне, й зумовило її заміну стилістикою. Слід вказати, що гідну оцінку риторика Фонтані отримала тільки в другій половині XX століття в працях Ж. Женеттом, у той час як в ХIХ столітті всі обставини складалися не на її користь.
Специфікою володіє російська традиція в риториці. Фахівці відзначають, що витоки вітчизняної риторики сягають античної і ранньохристиянської епохам, періодам середньовіччя і Відродження. Тим не менш, базуючись на спільнослов'янської, російська риторика має своєї національної характерністю.
Знаменним етапом у розвитку російської риторичної науки було вчення М. Ломоносова, який по праву зайняв положення флагмана вітчизняної філологічної школи. Перший варіант його риторики під назвою «Коротке керівництво до риторики на користь любителів сладкоречия» був написаний в 1744 році і залишився в рукописі. Другий варіант, більш великий і опублікований під назвою «Коротке керівництво до красномовства. Книга перша », що містить загальні правила« ораторії і поезії, складених на користь люблячих словесні науки », з'явився в 1748 році. Тут Ломоносов визначає: «риторика є наука про будь-якої запропонованої матерії червоно говорити і писати, то їсти їх обраний промовами представляти і пристойними словами зображати на такий кінець, щоб слухачів і читачів про справедливість її задовольнити. Хто в цей науці вправний, той називається ритор ». У цілому ці роботи Ломоносова були складені на підставі праць класичних авторів і західноєвропейських інструкцій; на підтвердження загальних положень слідував також ряд прикладів російською мовою. Активна діяльність Ломоносова в галузі теорії ораторського мистецтва принесла свої плоди: у другій половині XVIII століття риторику викладали не тільки в духовних навчальних закладах, але й в обох російських університетах.
У ХIХ столітті значних успіхів досягає красномовство академічне. Воно стає провідною різновидом російського ораторського мистецтва. Професора Московського та Санкт-Петербурзького університетів Т. Грановський, С. Соловйов, В. Ключевський, Д. Менделєєв, М. Пирогов, П. Лесгафт, І. Сєченов, К. Тімірязєв, І. Павлов та інші здобули собі славу неординарних ораторів. У своїх публічних виступах вони не були схожими один на одного, і в цій індивідуальності полягала одна з причин їхнього успіху.
За загальним визнанням, еталоном в мовному спілкуванні педагога зі студентами був професор Т. Грановський. Сучасники стверджували, що симпатії студентів до Грановському перевершували все, що можна було собі уявити. Навчаючись у свій час на юридичному факультеті Московського університету, Грановський дуже серйозно займався літературою, історією, філософією. Особливу увагу його була прикута до творчості О. Пушкіна. Він також захоплювався перекладами з французької та англійської мов. Схоже, що саме це і допомогло виробленні вигостреного складу, яким згодом прославився Грановський. Як і у будь-якого лектора, у нього були деякі недоліки: тихий голос, прішепетиваніе, але вони з лишком компенсувалися поетичною силою і серцевої теплотою викладу. Читав лекції він завжди вільно, його імпровізації захоплювали гармонією форми та змісту. Про себе Грановський говорив: «Що таке дар слова? Красномовство? Умене є воно, тому що в мене є тепла душа і переконання ».
Російське судове красномовство починає активно розвиватися у другій половині ХІХ століття після судової реформи 1864 року з введенням інституту суду присяжних. На загальну думку, судова промова покликана надавати цілеспрямоване і ефективний вплив на суд, сприяти формуванню переконання суддів і присутніх у залі суду осіб. Зазвичай виділяють прокурорську, або обвинувальну промову, і адвокатську, або захисну. До них примикають суспільно-обвинувальна і суспільно-захисна мови, а також самозащітітельная мова, які в судовому процесі займають другорядне місце. Вони вимовляються порівняно рідко і за змістом примикають до двох основних.
Російські адвокати та прокурори другої половини ХІХ - початку ХХ століть були всебічно освіченими людьми, найвищими професіоналами своєї справи, володіли глибокими знаннями в області філософії, психології, риторики. Їх промови відрізнялися дотепністю і бездоганною логікою. Все це дозволяло їм вигравати безнадійні, здавалося б, справи.
Судові промови талановитих російських дореволюційних юристів С. Адреевского, А. Коні, В. Спасович, В. Жуковського, П. Александрова, К. Хартуларі, Ф. Плевако, Н. Карабчевського, К. Арсеньєва, А. Урусова, Н. холевая, безсумнівно, заслуговують того, щоб бути глибоко і всебічно вивченими студентами сучасних юридичних вузів. Дореволюційне вітчизняне судове красномовство пронизане особливим усепроникаючим психологізмом, що побічно підтверджує прагнення ораторів апелювати до почуттів присяжних засідателів і слухачів. Між тим, як відомо, в наступний час саме безпосередньо доказательственная сторона судової промови придбала набагато більше значення, ніж переважно психологічний аналіз конкретної справи. З урахуванням останньої обставини традиції російського судового красномовства були примножені в радянський період вітчизняної історії талановитими судовими ораторами. І. Брауде, Л. Ветвінскій, С. Казначеєв, Я. Кисельов, В. Россельс і багато інших розробили і апробували принципи і стиль сучасної судової промови.
Незалежно від соціально-політичного контексту, слід віддати належне та ораторської майстерності таких революційних і державних діячів радянського періоду, як М. Калінін, С. Кіров, Я. Свердлов, Л. Троцький, А. Луначарський та інших, які добре розуміли силу і значення живої мови і тому ретельно відточували своє вміння переконувати словом, опановувати увагою аудиторії. Цікаво, що після Жовтневої революції в Петрограді був утворений Інститут живого слова. У його організації брали участь найвизначніші літературознавці, лінгвісти, діячі культури і політики - С. Бонді, А. Луначарський, В. Мейєрхольд, Л. Щерба, Н. Енгельгардт, Л. Якубинский та інші. В Інституті були відкриті навчальний, науковий і просвітницький відділення, у завдання яких входила підготовка працюючих зі словом фахівців (викладачів, письменників, пропагандистів, агітаторів, акторів). Історичний і науковий інтерес представляє промову А. Луначарського 15 листопада 1918 на відкритті цього Інституту. По суті справи, вона була присвячена програмі навчання ораторському мистецтву за радянських часів.
У загальносвітовому масштабі відродження риторики відбулося вдругій половині XX століття. Сьогодні в сучасній риториці можна виділити кілька виникли незалежно один від одного течій:
* розробляє
Ораторське мистецтво контрольная работа. Иностранные языки и языкознание.
Реферат по теме Эпидемии и болезни
Дипломная работа по теме Работа социального педагога с семьей
Историческое Сочинение Михаил Федорович Романов
Реферат На Тему Личность И Коллектив
Курсовая работа: Психологические условия развития воображения педагогов в процессе профессиональной деятельности
Учебное пособие: Методические указания к лабораторным работам по курсу «Теория информациии и основы криптографии»
Курсовой Проект Перевод На Английский
Правовые Акты Курсовая
Реферат по теме Дюкер
Образец Заявления На Дипломную Работу
Изложение: Трагическая история доктора Фауста
Реферат по теме Аттестация рабочих мест по условиям труда
Реферат по теме ТЕМА: Политическая мысль Нового времени. Томас Гоббс.
Производственная Программа Курсовая
Наука Казахстана Вчера И Сегодня Эссе
Мини Реферат Сколько Страниц
Реферат: Бюджетное финансирование пректов
Прекращение Процедуры Медиации Реферат
Дипломная Работа На Тему Историко-Богословский Анализ Христианского Учения О Природе Святого Духа
Реферат: Резолюция Генеральной Ассамблеи ООН 62 243
The significance of English in today's world - Иностранные языки и языкознание реферат
Электропроводность и диэлетрическая проницаемость минералов и пластовых флюидов. Вызванная и естественная электрохимическая активность - Геология, гидрология и геодезия курсовая работа
Отчет о прибылях и убытках - Бухгалтерский учет и аудит курсовая работа